Номер провадження: 22-ц/813/2470/21 
Номер справи місцевого суду: 521/9139/20
Головуючий у першій інстанції Леонов О.С.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів - Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,
за участю секретаря судового засідання – Гаврилюк М.А.,

учасники справи:
- скаржник (стягувач) – Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії – Одеське обласне управління акціонерного товариства «Ощадбанк», 
- особа, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються - державний виконавець Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - Свиридюк Людмила Вадимівна,
- заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», на дії державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Людмили Вадимівни, заінтересована особа – ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2020 року,

встановив:
2. Описова частина

2.1 Короткий зміст вимог скарги

Акціонерне товариство «Ощадбанк України» (далі – Банк) звернулося до суду із вищезазначеною скаргою, в якій просить: 1) визнати поважними причини пропуску Банком строку на подання скарги на дії державного виконавця Другого Суворовського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Л. В.; 2) поновити Банку строк на подання скарги на дії державного виконавця Другого Суворовського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Л. В.; 3) визнати неправомірними дії державного виконавця Другого Суворовського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Л. В. щодо винесення постанови від 30.04.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 51743041; 4) скасувати постанову державного виконавця Другого Суворовського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Л. В. від 30.04.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 51743041.
В обґрунтування скарги Банк зазначає, що на виконанні Другого Суворовського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 51743041 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4119/11, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 23.02.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором.
30.04.2020 р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 51743041 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі.
Банк вважає постанову державного виконавця необґрунтованою та передчасною, винесеною з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», а тому вважає, що постанова підлягає скасуванню.
Всупереч вимогам ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» на адресу Банку державним виконавцем не було надіслано копію постанови від 30.04.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 51743041. Про винесену постанову Банку стало відомо лише 22.05.2020 року з листа боржника ОСОБА_1 (а. с. 1 – 3 зворотна сторона).

2.2 Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2020 року скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на дії державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Людмили Вадимівни, за участю заінтересованої особи - ОСОБА_1 , задоволено частково.
Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Людмили Вадимівни від 30.04.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 51743041.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки в рішенні суду, що підлягає примусовому виконанню встановлено валюту виконання – Євро, тому відсутні підстави вважати, що у державним виконавцем внаслідок стягнення з боржника суми боргу в національній валюті України – Гривні було фактично виконано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23.08.2011 року по справі № 1519/2-4119/11, а тому у державного виконавця не було передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для закінчення виконавчого провадження (а. с. 82 – 88). 

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

31.08.2020 року боржник - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржену ухвалу. Ухвалити нове судове рішення про залишення скарги Банку без задоволення.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції постановив оскаржену ухвалу при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушеннями норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) у мотивувальній частині ухвали не зазначена обгрунтована оцінка аргументів, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень; 2) посилання суду на висновки, викладені у Постанові Великої Палати ВС від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц, в обґрунтування судового рішення є безпідставними, хибними та не відповідають обставинам справи. Вказані виноски Великої Палати ВС не є тотожними обставинам по даній справі; 3) хибним є висновок суду про те, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована саме визначена судовим рішенням іноземна валюта, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. У постанові державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження №51743041 було зазначене, що стягненню у цьому провадженні підлягає саме сума – 135 974,29 грн.. В матеріалах справи відсутні дані про оскарження стягувачем постанови про відкриття виконавчого провадження, як такої що не відповідає вимогам закону. В ході виконавчого провадження № 51743041 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4119/11 про стягнення боргу з ОСОБА_1 нею було сплачено на користь банку суму боргу в розмірі - 135 306, 61 грн..
Крім того, за час примусового виконання за виконавчим листом №2-4119/11 від 23.02.12 року, протягом тривалого строку, з боржника стягувались грошові кошти у гривні і перераховувались стягувачу також у гривні на його гривневий рахунок.
При цьому стягувач зазначені кошти приймав, використовував за своїм розсудом, а відповідні дії державного виконавця не оскаржував, фактично визнав та приймаючи.
Таким чином, за наявності обставин, зазначених у постанові від 30.04.2020 року про закінчення виконавчого провадження №51743041, державний виконавець діяв правомірно у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження».

2.5 Узагальнені доводи стягувача в апеляційному суді

Банк у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2020 року залишити без задоволення. Ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Банк вказує на те, що з постанови державного виконавця від 30 квітня 2020 року вбачається, що примусове стягнення коштів з ОСОБА_1 відбувалось у національній валюті – гривні, тоді як рішенням суду встановлено валюту виконання зобов`язання євро.
У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті, з визначенням еквіваленту такої суми у гривні, стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Перерахування стягувачу суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18.
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави вважати, що внаслідок стягнення з боржника боргу у гривні фактично виконано в повному обсязі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 23.08.2011 року. Тому, у державного виконавця не було підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» для закінчення виконавчого провадження.

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції 

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.09.2020 року поновлено ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2020 року та відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2020 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.09.2020 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду справи. Справу призначено до розгляду.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

23 серпня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення по справі № 1519/2-4119/11 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги Банку задоволено повністю. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість у розмірі - 135 306,61 грн., що еквівалентно - 11 776,75 євро.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2011 року залишено без змін.
Під час ухвалення заочного рішення від 23.11.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси по справі № 1519/2-4119/11 було встановлено, що заборгованість відповідачів складає – 11 776,75 євро з яких: - за кредитом - 4033,54 євро; - залишок заборгованості за кредитом 4800 євро; - борг по відсоткам – 1 827,12 євро; - заборгованість за пенею по кредиту - 859,57 євро; - заборгованість за пенею по відсоткам - 256,52 євро.
На виконання рішення суду Банку видані виконавчі документи, які були пред`явлені до примусового виконання.
За роз`ясненням судового рішення сторони до суду не звертались.
30.04.2020 р. державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Л. В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 51743041 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4119/11 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».
З постанови державного виконавця від 30.04.2020 р. вбачається, що примусове стягнення коштів з ОСОБА_1 відбувалось у національній валюті - гривні.
Сторони у судовому засіданні визнали, що в ході виконавчого провадження № 51743041 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4119/11 про стягнення боргу з ОСОБА_1 , останньою було сплачено на користь банку суму боргу у розмірі - 135 306, 61 грн..

3.3 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У даній справі розглядається питання не про стягнення коштів, та в якій валюті, а питання про правомірність дій Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) при ухваленні постанови про закриття провадження у справі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2011 року стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі - 135 306,61 грн., що еквівалентно - 11 776,75 євро.
Відповідно до ч.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення.
У виконавчому листі виданому 23 лютого 2012 року Малиновським районним судом м. Одеси по справі № 2-4119/11, зазначено, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розмірі - 135 306,61 грн., що еквівалентно - 11 776,75 євро.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 49 вказаного Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Положеннями статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
30.04.2020 р. державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Л. В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 51743041 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4119/11 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».
З постанови державного виконавця від 30.04.2020 р. вбачається, що примусове стягнення коштів з ОСОБА_1 відбувалось у національній валюті - гривні.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання та фактичного його виконання є національна валюта України – гривня. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України не вважається належним виконанням.
У статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті.
У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Перерахування стягувачу суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.202 року по справі № 296/10217/15-ц.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що державним виконавцем всупереч вимогам діючого законодавства стягувачу перерахована сума у гривні без урахування її еквіваленту в іноземній валюті, що зазначена у резолютивній частині судового рішення. Вказане не вважається належним виконанням судового рішення. 
Оскільки рішенням суду визначено заборгованість у розмірі - 135 306,61 грн., що еквівалентно - 11 776,75 євро, стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума або в іноземній валюті, або і національній грошовій одиниці України – гривні у сумі еквівалентній 11 776,75 євро на час здійснення платежу.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до частини 2 статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього кодексу. 

4. РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                                 А.П. Заїкін 

Судді:                                                                         О.В. Князюк

                                                                        О.М. Таварткіладзе