22-ц/804/121/21 
                                                                                265/5327/20 
                                               
                                                                                         Головуючий в 1 інстанції Козлов Д.О.
                                                                                         Доповідач Принцевська В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                   
         08 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

                   головуючого суді Принцевської В.П.
                   суддів  Лопатіної М.Ю.,Баркова В.М., 
                    секретар Сидельнікова А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Козлова Д.О. від 07 жовтня 2020 року у цивільній справі №265/5327/20 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та зобов`язання прийняти листки непрацездатності.

В С Т А Н О В И В:
Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 10 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» (далі - КП «МТТУ») за ініціативою останнього був укладений строковий трудовий договір, за яким на підставі наказу про прийом на роботу кондуктором громадського транспорту вона з 11 квітня 2020 року приступила до роботи. 10 червня 2020 року під час виконання роботи з нею стався нещасний випадок на підприємстві, була отримана виробнича травма внаслідок ДТП, оскільки 10 червня 2020 року її збив автомобіль, внаслідок чого вона була госпіталізована до травматологічного відділення КНП «Обласна лікарня інтенсивного лікування міста Маріуполя». За період лікування з 10 червня 2020 року по 20 липня 2020 року включно у зв`язку з отриманням виробничої травми вона перебувала на лікарняному листі. Представники відповідача вимагали у неї присутності на засіданні створеної комісії з розслідування нещасного випадку. Коли вона 20 липня 2020 року після закінчення лікування звернулась із листами непрацездатності до представників відповідача з вимогою їх прийняти для оплати, то посадові особи КП «МТТУ» необґрунтовано відмовили у їх прийнятті. Інформацію про складання акту розслідування нещасного випадку за встановленою формою Н-1/П позивачка не володіє. Крім того незважаючи на те, що вона хворіла, представники відповідача звільнили її під час перебування на лікарняному листі 10 липня 2020 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, згідно із наказом № 187 від 10 липня 2020 року, що стало їй відомо з листа відповідача 25 липня 2020 року. Натомість наказу про своє звільнення вона не отримувала, з його змістом її не ознайомлювали, а трудову книжку їй ніхто не видавав, хоча вона письмово зверталась до відповідача з проханням їй надати копії: примірнику строкового трудового договору від 10 квітня 2020 року, наказу про прийом на роботу 10 квітня 2020 року, наказу № 187 від 10 липня 2020 року про звільнення, довідку про її середній заробіток, - для звернення до суду із позовом. Після вказаних неправомірних дій стан здоров`я позивачки погіршився, тому вона вимушена була 21 липня 2020 року звернутися за медичною допомогою до лікаря, який призначив стаціонарне лікування у Маріупольський міський лікарні № 8. Вказувала, що за ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності, посилаючись на ст. 43, 46 Конституції України, рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2019 від 4 квітня 2019 року по справі № 3-425/2018 та Постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 9 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Зауважувала, що законодавство не дає власнику права звільняти працівника в день його перебування на лікарняному з правом подальшої можливості працювати після одужання, в тому числі на підставі припинення строкового трудового договору. Однак, незважаючи на наведене, листки непрацездатності позивачки (АДК № 723183, АДТ № 669012) за період з 10 червня 2020 року по 20 липня 2020 року, а також листи непрацездатності (АДТ № 650686) з 21 липня 2020 року з продовженням стаціонарного лікування по 15 серпня 2020 року були проігноровані відповідачем для прийняття для оплати, внаслідок чого вона була позбавлена права на соціальний захист та своєчасну оплату лікарняних листів. Додавала з посиланням на ст. 23 КЗпП, що строковий трудовий договір з 10 квітня 2020 року по 10 липня 2020 року між нею та відповідачем був укладений виключно за ініціативою роботодавця. Зазначала, що випадками, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк, є такі, які обумовлені характером майбутньої роботи, умовами її виконання, а також інтересами працівника. Натомість строковий трудовий договір позивачці був нав`язаний саме відповідачем без визначення законодавчих підстав для цього. Додавала, що вона була змушена погодитися написати заяву про прийом на роботу за строковим трудовим договором, тому його строковість не була пов`язана з інтересами працівника, а також робота кондуктором громадського транспорту автоколони МТТУ ані за своїм характером, ані за його умовами не є тимчасовою роботою. Зазначала з посиланням на ч. 2 ст. 235 КЗпП, що оскільки 10 липня 2020 року її було незаконно звільнено з роботи під час хвороби, то вона має право на виплату їй середньомісячної зарплати за вимушений прогул та зарплати до 10 липня 2020 року через неприйняття у неї листів непрацездатності. З посиланням на ст. 237 КЗпП вказувала, що допущені порушення прав ОСОБА_1 на працю призвели до її моральних страждань, оскільки вона вимушена була продовжити своє лікування. На підставі викладеного просила суд визнати звільнення ОСОБА_1 під час хвороби на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП за наказом № 187 від 10 липня 2020 року незаконним, скасувати його та поновити ОСОБА_1 на посаді кондуктора громадського транспорту автоколони КП «МТТУ» з 10 липня 2020 року, а також стягнути зарплату в сумі 8971,62 грн., стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 35886,48 грн. (згідно уточнених вимог) по день ухвалення рішення суду, стягнути моральну шкоду у сумі 35886,48 грн. (згідно уточнених вимог), а також зобов`язати відповідача прийняти до оплати листки непрацездатності.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. З вказаним рішенням не погодилася позивачка і оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилалася на те, що  суд не повно з`ясував обставини справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка і її представник повністю підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки її представника і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити частково апеляційну скаргу з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Кодексу Законів про Працю (далі - КЗпП) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
За ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 КЗпП трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
За ч. 2 ст. 23 КЗпП строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
На підставі п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.
За ч. 3 ст. 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі – Постанова Пленуму № 9) за ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. 
При цьому за п. 7 Постанови Пленуму № 9 при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись конкретним терміном.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2, 3 ст. 23 КЗпП), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
На підставі ст. 39-1 КЗпП, якщо після закінчення строку трудового договору (п. 2, 3 ст. 23 КЗпП) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Згідно із ч. 3 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
На підставі п. 18 Постанови Пленуму № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд правильно встановив, що на підставі наказу КП «МТТУ» № 301л від 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу кондуктором громадського транспорту на умовах строкового трудового договору терміном дії з 11 квітня 2020 року по 10 липня 2020 року в КП «МТТУ» за заявою ОСОБА_1 від 6 квітня 2020 року, будучи ознайомленою із правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією, що підтверджується підписом у такому наказі позивачки та її заявою від 6 квітня 2020 року.
Згідно із заявою від 6 квітня 2020 року ОСОБА_1 просила прийняти її на роботу у КП «МТТУ» за строковим трудовим договором терміном дії на три місяці кондуктором громадського транспорту.
Відповідно до наказу КП «МТТУ» № 187л від 10 липня 2020 року ОСОБА_1 , кондуктор громадського транспорту, була звільнена у зв`язку із закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 та наказу № 301л від 10 квітня 2020 року, що також вбачається з письмового повідомлення від 10 липня 2020 року ОСОБА_1 з пропозицією звернутись до відділу кадрів КП «МТТУ» для отримання трудової книжки.
Факт прийому на роботу позивачки в КП «МТТУ» та за звільнення її за строковим трудовим договором також підтверджується записами у трудовій книжці ОСОБА_1 . 
На письмове звернення ОСОБА_1 від 25 липня 2020 року представники відповідача 10 серпня 2020 року надіслали позивачці копію наказів про прийом на роботу від 10 квітня 2020 року № 301л, про звільнення від 10 липня 2020 року №187л та довідку про середній заробіток позивачки.
Згідно із листом непрацездатності, оглянутим у судовому засіданні, від 11 червня 2020 року КНП «ОЛІЛ» (АДК № 723183), виписаним на ОСОБА_1 , вбачається, що остання перебувала на стаціонарному лікуванні з 10 червня 2020 року по 11 червня 2020 року та продовжує хворіти. При цьому суд правильно встановив, що у написанні п`ятої літери прізвища позивачки мається виправлення без позначення цього у такому листі, відсутня печатка лікарської установи на ньому та відсутнє посилання на причину непрацездатності, що відповідає копії такого листа наданій стороною відповідача.
За листом непрацездатності, оглянутим у судовому засіданні, від 12 червня 2020 року КНП ММР «Маріупольська міська лікарня № 4 імені І. К. Мацука» (АДТ № 669012), виписаним на ОСОБА_1 , вбачається, що остання перебувала на амбулаторному лікуванні з 12 червня 2020 року по 20 липня 2020 року. При цьому суд також правильно встановив, що у такому листі відсутнє посилання на причину непрацездатності, що відповідає копії такого листа наданій стороною відповідача.
На підставі листа непрацездатності, оглянутого у судовому засіданні, від 21 липня 2020 року КНП ММР «ЦПМСД № 5» (АДТ № 650686), виписаного на ОСОБА_1 , вбачається, що остання перебувала на амбулаторному лікуванні за загальним захворюванням з 21 липня 2020 року по 29 липня 2020 року та продовжує хворіти.
Відповідно до листа непрацездатності, оглянутого у судовому засіданні, від 14 серпня 2020 року КНП ММР «Маріупольська міська лікарня № 8» (АДГ № 195028), виписаного на ОСОБА_1 , вбачається, що остання перебувала на стаціонарному лікуванні за загальним захворюванням з 30 липня 2020 року по 14 серпня 2020 року.
На підставі службової записки начальника автоколони КП «МТТУ», ОСОБА_2 , вбачається, що кондуктор громадського транспорту, ОСОБА_1 , 20 липня 2020 року з`явилась з листками непрацездатності АДК № 723183 від 11 червня 2020 року та АДТ № 669012 від 12 червня 2020 року у продовження листа АДК № 723183. Однак один з них був неправильно оформлений, а другий був не закритий у зв`язку із затримкою розслідування, про що позивачку було повідомлено та направлено до лікарів з метою виправлення помилок для прийняття їх в оплату підприємством.
У судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось позивачкою, що листи непрацездатності від 21 липня 2020 року (АДТ № 650686) та від 14 серпня 2020 року (АДГ № 195028) ОСОБА_1 взагалі не надавала представникам КП «МТТУ».
Свідок ОСОБА_2 , допитаний у суді, вказував, що він працює начальником автоколони КП «МТТУ» та був керівником позивачки, яка свідомо підписувала заяву на укладення із відповідачем строкового трудового договору, що відповідало її інтересам, тому він на заяві ОСОБА_1 від 6 квітня 2020 року поставив свою резолюцію. Рішення про прийом на роботу позивачки приймало керівництво КП «МТТУ». Підтвердив, що 20 липня 2020 року до нього зверталась ОСОБА_1 із листами непрацездатності, тому їх у його присутності оглянув представник бухгалтерії, який повідомив ОСОБА_1 , що такі листи слід до оформити, оскільки вони не відповідають закону, тому за ними позивачка не зможе отримати виплати. Пам`ятає, що на одному з таких листів були помилки при написанні прізвища, а у іншому листі не було печатки та він не був закритий. При цьому він сфотографував листи непрацездатності ОСОБА_1 та направив позивачку до голови комісії з розслідування нещасного випадку, який стався із позивачкою 10 червня 2020 року. Стверджував при цьому, що незважаючи на неодноразові спроби зв`язатися із позивачкою після 10 червня 2020 року аж до 20 липня 2020 року ОСОБА_1 ігнорувала усі телефонні дзвінки його та його заступника ОСОБА_3 . Зазначав при цьому, що робота кондуктора автоколони КП «МТТУ» носить постійний характер, однак на підприємстві зазвичай перший трудовий договір із працівником укладають терміном на три місяці.
Свідок ОСОБА_3 вказував суду, що працює начальником відділу експлуатації у КП «МТТУ», знає ОСОБА_1 , яка перебувала у його підпорядкуванні та з якою з її згоди відповідачем був укладений строковий трудовий договір. Підтвердив, що він завізував заяву позивачки про прийняття її на роботу від 6 квітня 2020 року. Стверджував, що ОСОБА_1 не просила його укласти із нею безстроковий трудовий договір, а добровільно писала заяву на укладення саме строкового трудового договору. Додавав, що він не міг додзвонитися до позивачки після отримання нею травми 10 червня 2020 року аж до моменту закінчення строку дії її трудового договору. 

  Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
     Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що  вони є частково обґрунтованими.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом правильно встановлено факт укладення позивачкою з відповідачем в письмовій формі строкового трудового договору від 10 квітня 2020 року терміном дії до 10 липня 2020 року.
Також судом правильно встановлено, що посилання ОСОБА_1 на те, що її змусили написати заяву від 6 квітня 2020 року на укладення з КП «МТТУ» строкового трудового договору терміном на три місяці є безпідставними, оскільки доказів примусу позивачки на його укладання суду не було надано.
При цьому посилання позивачки на те, що у своїй заяві про прийняття її на роботу в КП «МТТУ» вона не вказувала початок та закінчення дії тримісячного терміну договору, суд також правильно визнав безпідставними , оскільки ОСОБА_1 визначила термін дії такого договору, а підтвердження його укладення стала видача наказу відповідача від 10 квітня 2020 року, що свідчить про узгодження сторонами такого трудового договору терміну його дії з 11 квітня 2020 року по 10 липня 2020 року, та відповідає наведеним нормам трудового законодавства.

Суд правильно вастановив, що спірний трудовий договір в судовому порядку недійсним не визнавався, тому вичерпав свою дію, а трудові відносини КП «МТТУ» за ним з ОСОБА_1 припинені у зв`язку із закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 наказ про прийом її на роботу від 10 квітня 2020 року не оскаржувала в частині визначення строку його дії та не просила суд визнати його недійсним у частині тривалості такого трудового договору.

За п. 17 Постанови Пленуму № 9 правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Згідно із рішенням Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 по справі № 3-425/2018 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення ч. 3  ст. 40 Кодексу законів про працю України.
У своєму рішенні від 4 вересня 2019 року КСУ, зокрема, зазначав, що всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин (п. 2.1 рішення).
За абз. 7, 8 п. 3 рішення КСУ від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується. Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень ч. 3 ст. 40 КЗпП, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.
Відповідно до абз. 13, 15 п. 3 рішення КСУ від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. На підставі переліченого КСУ дійшов висновку, що положення ч. 3 ст. 40 КЗпП є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.
Суд дійшов правильного висновку, що положення ч. 3 ст. 40 КЗпП поширюються на трудові правовідносини також й в частині звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, бо не суперечить в цій частині Конституції України.
Також з огляду на встановлені судом обставини справи, зважаючи на тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 у період з 10 червня 2020 року по 14 серпня 2020 року, а також зважаючи на те, що фактично строковий трудовий договір між нею та КП «МТТУ» припинив свою дію внаслідок закінчення строку його дії, суд також дійшов правильного висновку, що у цьому випадку мова повинна йти саме про зміну дати звільнення ОСОБА_1 з КП «МТТУ», а не про поновлення її на посаді кондуктора громадського транспорту.
ОСОБА_1 не заявляла суду позовних вимог про зміну дати її звільнення, наполягаючи саме на поновлені її на роботі кондуктора громадського транспорту в КП «МТТУ».

На підставі п. 1 «Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності», затвердженої наказом від 3 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406 (далі - Інструкція), записи в листі непрацездатності (далі - ЛН) здійснюються розбірливим почерком, без помарок, синім, фіолетовим або чорним чорнилом.
Відповідно до п. 3.1 Інструкції на частині лицьового боку ЛН, що видається непрацездатному, чітко вказуються: назва і місцезнаходження закладу охорони здоров`я (повністю), що підтверджуються штампом та печаткою закладу охорони здоров`я «Для листків непрацездатності».
Згідно із п. 3.3 Інструкції у графі «Причина непрацездатності:» слід обов`язково підкреслити відповідну причину звільнення від роботи. При цьому п. 2 та 4 виправленню не підлягають.
За ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення.
На підставі ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці». Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

При наданні ОСОБА_1 представникам відповідача 20 липня 2020 року листів непрацездатності (АДК № 723183 та АДТ № 669012) було встановлено їх неналежне оформлення, що було підтверджено також у судовому засіданні.
Такі листи непрацездатності позивачкою залишені представникам відповідача не були для проведення їх оплати, до теперішнього часу на адресу відповідача не надсилались та нею не були приведені у відповідність до «Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності», а також позивачкою взагалі не надавались відповідачу для оплати листи непрацездатності від 21 липня 2020 року та від 14 серпня 2020 року.
Судом правильно встановлено, що внаслідок тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 з 10 червня 2020 року, якій була виплачена відповідачем заробітна плата за період до 10 червня 2020 року, відсутні підстави для задоволення вимог позивачки про виплату їй зарплати за період з 10 червня 202 року по 10 липня 2020 року, оскільки вона вказаний період перебувала на лікарняному, а листи непрацездатності на КП «МТТУ» за період з 10 червня 2020 року по 14 серпня 2020 року містять виправлення і недоліки, тому на теперішній час ці листи відповідачу вона не здала.
Також суд дійшов правильного висновку, що оскільки законних підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді кондуктора громадського транспорту КП «МТТУ» в суду немає, то й відсутні підстави для присудженні їй оплати за час вимушеного прогулу за її вимогами.

Апеляційний суд враховує, що суд дійшов правильного висновку, що положення ч. 3 ст.40 КЗпП поширюються на трудові правовідносини також й в частині звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, бо не суперечить в цій частині Конституції України. Тобто звільнення відповідачем позивачки під час знаходження її на лікарняному є  незаконним. Але оскільки ОСОБА_1 не заявляла суду позовних вимог про зміну дати її звільнення, наполягаючи саме на поновлені її на роботі кондуктора громадського транспорту в КП «МТТУ», суд правильно відмовив в задоволенні вимоги позивачки про поновлення її на роботі. При цьому, суд не звернув увагу на вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, яку вона пов`язує з її незаконним звільненням. Позивачка відчувала моральні страждання, хвилювання у зв`язку з її звільненням під час хвороби.
  Статтями 23, 1167 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
  Згідно роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з змінами), розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

         З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу позивачки задовольнити частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 жовтня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди і в частині визначення розподілу судових витрат.
             Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути з Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди 2000 грн.               Стягнути з Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» на користь держави 202 грн. 63 коп. пропорційно задоволеним вимогам.              Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1899,37 грн. пропорційно задоволеним вимогам. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

          Керуючись ст. 376, ст. 381, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

                                                               ПОСТАНОВИВ:

            Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 жовтня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
             Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
             Стягнути з Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди 2000 грн.
              Стягнути з Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» на користь держави 202 грн. 63 коп. пропорційно задоволеним вимогам.
              Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1899,37 грн. пропорційно задоволеним вимогам.
               В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді