Постанова
Іменем України
19 січня 2021 року
м. Київ
справа № 686/28867/18
провадження № 51-3649км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                            ОСОБА_1 ,
суддів:                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                              ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015240010006899, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 лютого 2015 року за ч. 2 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 14 ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням ст. 69, ч. 1 ст. 70, ст. 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 5 місяців із конфіскацією майна,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на  вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від  14  серпня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 травня 2020 року щодо нього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від  14  серпня 2019 року, залишеним без зміни ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 травня 2020 року, ОСОБА_6 засуджено: за ч. 3 ст. 15  ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. 
На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за  сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим    ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення 
за два дні позбавлення волі, а саме: з 08 грудня 2015 року до 11 грудня 2015 року включно та з 04 червня 2019 року до дня набрання вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 36 760 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
У порядку ст. 182 КПК України кошти в сумі 60 000 грн, які були внесені 11 грудня 2015 року ОСОБА_9 в рахунок застави щодо ОСОБА_6 , зараховано в дохід держави.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вищевказаним вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185 КК України, за таких обставин.
26 листопада 2015 року близько 08:22 ОСОБА_6 , шляхом підбору ключа до  замка вхідних дверей, проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки, повторно, таємно викрав належні ОСОБА_8 електронну техніку, цінні речі та гроші на загальну суму 36 760 грн.
08 грудня 2015 року близько 11:20 ОСОБА_6 разом із ОСОБА_10 , який засуджений згідно з вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 січня 2019 року, що набрав законної сили, за попередньою змовою між собою, незаконно, без будь-яких законних підстав, без  відома та дозволу власника квартири АДРЕСА_3 , – ОСОБА_11 , таємно, умисно, шляхом підбору ключів та пошкодження вхідних дверей, намагалися проникнути до вказаної квартири, однак не довели свого злочинного умислу до кінця з причин, що не залежали від їх  волі, оскільки були виявленні мешканкою сусідньої квартири та надалі затримані працівниками поліції. 
У результаті розгляду кримінального провадження, місцевий суд дійшов висновку про необхідність перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України (за епізодом від 08 грудня 2015 року) на ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 162 КК України, як незакінчений замах на незаконне проникнення до житла особи, оскільки у суді не було встановлено відповідними доказами наміру ОСОБА_6 на  проникнення в житло з метою вчинення крадіжки вказаного в обвинуваченні майна та не доведено розміру завданих збитків.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений по суті вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, наводить доводи стосовно передчасності висновку місцевого суду про те, що досліджені в судовому засіданні докази доводять його винуватість у  вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 3 ст. 185 КК України. При цьому засуджений вказує, що 01 липня 2020 року набрали чинності зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII (далі – Закон № 2617-VIII), відповідно до яких ст. 12 КК України визначає дії, передбачені ч. 1 ст. 162 цього Кодексу, які йому інкримінуються, як кримінальний проступок, а тому з урахуванням ст. 5 КК України просить змінити йому призначену місцевим судом міру покарання за вказаний проступок. Також зазначає, що вирок місцевого суду був проголошений за його відсутності та  відсутності сторони захисту, що, на його думку, є порушенням права на  захист. Крім того, вказує, що суд першої інстанції, всупереч вимогам процесуального закону, безпідставно зарахував кошти, які були предметом застави, в дохід держави. Наголошує, що у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій неправильно зазначено його анкетні дані, а саме дату народження. Вказує, що суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на допущені місцевим судом порушення та  розглянув кримінальне провадження без його участі, а також без участі свідка та заставодавця ОСОБА_9 , й, постановив рішення, що не відповідає вимогам положень, передбаченим статтями 404, 419 КПК України. 
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Засуджений ОСОБА_6 , висловивши свої доводи на підтримання касаційної скарги, просив постановлені у кримінальному провадженні судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого та  просила постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу останнього – без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 162 КК України у касаційній скарзі останнього не оспорюються.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України у касаційному порядку не підлягають.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційних скарг засудженого ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_12 на підставах неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, у своєму рішенні навів докладні мотиви і   не   встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та  дати правильну оцінку вчиненому.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисних дій, які виразилися у таємному викраденні чужого майна, вчиненого повторно, поєднаного із проникненням у житло, тобто у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України, колегія суддів касаційного суду вважає правильним і таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, перевірених у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оцінених у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи засудженого ОСОБА_6 про його непричетність до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення належним чином перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій та обґрунтовано визнані такими, що  суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам і спростовуються перевіреними у кримінальному провадженні доказами.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового провадження засуджений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, не визнав.
Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання потерпілої ОСОБА_8 , понятих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та експерта ОСОБА_15 .
Показання вказаних осіб місцевий суд правильно визнав об`єктивними й  обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться у витягу з кримінального провадження № 12015240010006899, протоколі прийняття заяви від потерпілої ОСОБА_8 про вчинене кримінальне правопорушення від 26 листопада 2015 року, протоколі огляду місця події від 26 листопада 2015 року, на якому зафіксовано місце вчинення злочину та виявлено і вилучено сліди злочину (слід взуття, два ЦМЗ, два ключі, слід рукавиці), висновку експерта № 433-тр від 28 грудня 2015 року, згідно якого встановлено, що на вилученому циліндровому механізмі з квартири ОСОБА_8 наявні сліди втручання сторонніх предметів, висновку експерта № 484-тр від 11 грудня 2015 року, згідно якого встановлено що слід взуття, залишений у вказаній вище квартирі, придатний для ідентифікації і залишений підошвою напівчеревика на ліву ногу, вилученого у   ОСОБА_6 , та даними, що  містяться у протоколах огляду документів (деталізації дзвінків) від 10 січня 2016  року та 15 січня 2016 року, згідно яких мобільний телефон, який належить ОСОБА_6 , що був вилучений у нього при затриманні 08 грудня 2015 року, здійснював із абонентського номеру НОМЕР_1 26  листопада 2015 року о 08:22 вихідний дзвінок на абонентський номер НОМЕР_2 , що зафіксовано телефонною вежею НОМЕР_3 , яка є максимально наближеною до  району вчинення крадіжки, а саме до   АДРЕСА_4 .
Уся сукупність зібраних у провадженні доказів була ретельно проаналізована судом, у тому числі й було проведено ретельний аналіз тверджень ОСОБА_6 про його непричетність у таємному викраденні майна потерпілої ОСОБА_8 із  проникненням у її житло, що дало можливість дійти обґрунтованого висновку про  доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення. Виходячи зі встановлених судом фактичних обставин, дії останнього за ч. 3 ст. 185 КК України кваліфіковано правильно.
Крім того, місцевим судом також перевірялася версія ОСОБА_6 про те, що після його затримання працівниками поліції було вилучено його взуття з метою створення штучних доказів, а саме створення відбитку сліду у квартирі АДРЕСА_2 , однак цей суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказана версія не знайшла свого підтвердження,  оскільки взявши до уваги протокол огляду місця події від 26 листопада 2015 року, згідно  якого відповідний слід було зафіксовано та вилучено при понятих у вказаний день, а саме 26 листопада 2015 року, при цьому ОСОБА_6 затримано після зазначеної слідчої дії, а саме 08 грудня 2015 року, де в подальшому було вилучено його взуття, відбитки якого були ідентичні сліду, який було знайдено у квартирі потерпілої ОСОБА_8 .
Ураховуючи викладене, доводи засудженого ОСОБА_6 про його непричетність до вчинення таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_8 колегія суддів касаційного суду вважає такими, що не відповідають дійсності. 
Колегія суддів касаційного суду вважає неспроможними й доводи засудженого про порушення місцевим судом його права на захист через те, що він та його захисник не були присутніми в судовому засіданні під час оголошення вироку.
Як вбачається із касаційної скарги та доповнень до неї, засуджений не зазначає, яким чином вказане порушення вплинуло на законність вироку місцевого суду, оскільки технічний запис проголошеного тексту вироку і друкований текст є тотожними. При цьому копія зазначеного тексту була вручена засудженому одразу після його проголошення. 
Крім того, норми кримінального процесуального закону не містять категоричної вимоги щодо обов`язкової присутності під час проголошення вироку  обвинуваченого та захисника.
Таким чином, доводи засудженого щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке полягало у тому, що він та його захисник не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення вироку, є безпідставними. 
Що стосується тверджень засудженого про пом`якшення йому покарання за дії, які йому інкримінуються, а саме за ч. 1 ст. 162 КК України, з урахуванням того, що  відповідно до змін, внесених до ст. 12 КК України Законом № 2617-VIII, ці дії визнаються, як кримінальний проступок, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, внесені зміни до ст. 12 КК України, якими визначено поняття «кримінальний проступок» та відокремлено його від поняття «злочин».
Згідно цього Закону, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Тобто законодавець чітко визначив, які саме кримінальні правопорушення слід відносити до злочинів, а які – до проступків. При цьому до останніх було віднесено частину тих кримінальних правопорушень, які до набрання чинності вищезазначеним Законом відносилися до злочинів невеликої тяжкості, а тому у  даному випадку цей Закон слід вважати таким, що іншим чином поліпшує становище особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що   скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 08 грудня 2015 року вчинив повторну крадіжку майна поєднану із проникненням у житло та 26 листопада 2015 року незакінчений замах на незаконне проникнення до житла особи, дії винного було кваліфіковано судом за першим епізодом – за ч. 3 ст. 185 КК України, а за другим епізодом – за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 162 КК України.
Вищезазначеним Законом № 2617-VIII зміни до санкції ч. 1 ст. 162 КК України внесені не були. Тобто покарання,передбачене санкцією ч. 1 ст. 162 цього Кодексу,залишилось без зміни. Разом із цим протиправні дії, передбачені ч. 1 ст. 162 КК України, згідно класифікації, визначеної ст. 12 КК України, були віднесені до  кримінальних проступків. Отже, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що в даному конкретному випадку слід вважати, що ОСОБА_6 вчинив кримінальний проступок.
При цьому колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для пом`якшення покарання ОСОБА_6 за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 162 КК України, так само, як і за вчинення ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
За ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових правопорушень. 
При призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання за кримінальні правопорушення, передбаченими ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та дані про особу засудженого, який раніше неодноразово притягувався до  кримінальної відповідальності, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не  перебуває, його характеристику та те, що він одружений, не працює і заподіяну потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду не відшкодував та у вчиненому не розкаявся.
Зважив суд і на обставину, яка обтяжує покарання засудженому, а саме рецидив кримінальних правопорушень.
Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , місцевий суд не встановив.
На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 , покарання за ч. 3 ст. 15  ч. 1 ст. 162 КК України з урахуванням вимог ч. 3 ст. 68 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, (покарання є наближене до мінімальної межі санкції цієї частини вказаної статті КК України) із урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України місцевий суд визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. 
З огляду на наведене та з урахуванням мети покарання, що несе в собі, крім кари, ще  й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а також відшкодування наслідків скоєння кримінального правопорушення, колегія суддів касаційного суду вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за кримінальний проступок, передбачений ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 162 КК України, та визначення місцевим судом остаточного покарання з урахуванням вимог ч. 1 ст. 70 цього Кодексу, є справедливим і повністю відповідає вимогам ст. 65 КК України. 
З урахуванням наведених обставин, які мають значення для визначення справедливого виду та розміру покарання винній особі, покарання у виді та розмірі, визначених судом за кожне кримінальне правопорушення, яке було вчинено ОСОБА_6 , є справедливим і відповідає вимогам ст. 65 КК України щодо мети покарання. 
При цьому підстав вважати це покарання несправедливим унаслідок суворості, підстав для його пом`якшення колегія суддів касаційного суду не вбачає, навіть з урахуванням доводів засудженого, наведених у його касаційній скарзі.
Безпідставними виявились і доводи засудженого про порушення апеляційним судом вимог процесуального закону через те, що розгляд кримінального провадження здійснювався без його участі та без участі свідка ОСОБА_9 , оскільки, як  убачається з матеріалів провадження, розгляд провадження щодо ОСОБА_6 по суті пред`явленого йому обвинувачення у Хмельницькому апеляційному суді здійснювався за його безпосередньою участю. При цьому участь свідка ОСОБА_9 апеляційним судом не була визнана обов`язковою. Разом із цим, жодних клопотань про відкладення судового розгляду, у зв`язку із відсутністю вказаного свідка, від учасників процесу заявлено не було.
Крім того, як вбачається із технічних записів судових засідань апеляційного суду, цей суд, переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, частково дослідивши за клопотанням сторони захисту докази в порядку ст. 404 КПК України, обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень. 
З огляду на це колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд дотримався вимог ч. 3 ст. 404 КПК України.
При цьому з огляду на зміст апеляційних скарг, поданих засудженим та його захисником на оскаржуваний вирок, жоден із їх доводів не залишився поза увагою апеляційного суду та на кожен із них суд в  оскаржуваній ухвалі дав належну відповідь, навівши докладні мотиви свого рішення щодо залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржуваного вироку – без зміни.
Отже, ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та відповідає вимогам статей 404, 419 КПК України.
Крім того, доводи засудженого про те, що суд першої інстанції безпідставно зарахував кошти, які були предметом застави, в дохід держави, є необґрунтованими з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 8 ст. 189 КПК України у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 11 грудня 2015 року (а. к. п. 102, том 1) ОСОБА_6 обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави в розмірі 60 000 грн, яка в подальшому була внесена ОСОБА_9 , та  ОСОБА_6 було звільнено з-під варти, після чого стосовно нього продовжував діяти запобіжний захід у вигляді застави. 
Разом із цим, як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_6 не виконував обов`язки зазначені у вищевказаній ухвалі, зокрема до Хмельницького міськрайонного суду на виклики не прибував. 
Крім того, місцевим судом неодноразово виносились ухвали про примусовий привід обвинуваченого до суду, разом із цим належних документів на підтвердження того, що  ОСОБА_6 за станом здоров`я не міг прибути в судові засідання місцевого суду, надано не  було, у зв`язку з чим останнього оголошено в розшук ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 30 листопада 2018 року (а. к. п. 67, том 2).
Надалі 04 червня 2019 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду ОСОБА_6 було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою.
Враховуючи наведене, колегія суддів касаційного суду вважає, що ОСОБА_6 порушив обраний зазначеною ухвалою від 11 грудня 2015 року запобіжний захід у вигляді застави, а тому місцевий суд з дотриманням вимог процесуального закону обґрунтовано зарахував її в дохід держави. 
Крім того, що стосується вказівок засудженого про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при постановленні оскаржуваних судових рішень усупереч даним, що  містяться у провадженні, зазначили невірно його анкетні дані, а саме дату народження, то вони не є такими порушеннями, що тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення, оскільки їх може бути виправлено в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 379 КПК України.
Таким чином, доводи засудженого, викладені у його касаційній скарзі з доповненнями, не знайшли свого підтвердження.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегія суддів не встановила, а тому підстави для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від  14  серпня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                      ОСОБА_3