Дата документу 10.02.2021 Справа № 327/272/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 327/272/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Кущ Т.М.
№ 22-ц/807/262/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років,
ВСТАНОВИВ

В серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2019 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину – доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час звернення до суду сторони припинили подружні стосунки та проживають окремо, дитина знаходиться на її утриманні. Вона не працює, оскільки доглядає малолітню доньку. Відповідач матеріальної допомоги на її утримання не надає, хоча має можливість надавати таку допомогу.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення дитиною віку трьох років.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання у розмірі 2118 гривень щомісячно, починаючи з 17 серпня 2020 року до досягнення їх спільною дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок 
Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч.1, 4 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що з урахуванням матеріального становища позивачки, стану здоров`я та матеріального становище платника аліментів та іншим обставин, суд вважав за необхідне, стягнути у судовому порядку з відповідача аліменти та утримання його дружини у твердій грошовій сумі у розмірі 2118 грн. щомісячно, до досягнення дитиною трьох річного віку. 

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2019 року , актовий запис за №84 (а.с.10).

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її матір`ю є ОСОБА_3 , батьком – ОСОБА_1 . Дитина зареєстрована та постійно проживає разом з матір`ю - позивачем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на її утриманні (а.с.5-6,8-911,12,13).

Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідач будь-якої допомоги на утримання позивачки не надає, згідно судового наказу Розівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2020 року зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання спільної дитини з 14 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. 

Відповідач не працює, хоча не надав жодних відомостей , що за станом здоров`я у нього відсутня можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на її утримання, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, дружини, дітей на утриманні у відповідача немає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, та визначивши розмір аліментів на утримання дружини в сумі 2118 грн., суд виходив з того, що необхідно прийняти до уваги право дружини на утримання від свого чоловіка до досягнення дитиною 3 років, а також недоведеність відповідачем, що він в силу скрутного матеріального становища не може надавати допомогу на утримання дружини.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що він є безробітним. Проте відповідач не навів жодних поважних причин, що не дозволяють йому працевлаштуватись та виконувати свої обов`язки, щодо утримання доньки та дружини, яка її народила, до досягнення дитиною трирічного віку.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України, відповідач працював у ТОВ`Центуріон-Дістрібюшин» до січня 2019 року.

До апеляційної скарги відповідач не додав жодних доказів, що з часу звільнення до теперішнього часу не працевлаштований з поважних причин, що йому відмовлено в працевлаштуванні і т.п. 

Апеляційний суд також враховує, те що відповідач є здоровою працездатною людиною, оскільки протилежного матеріали справи не доводять та самим відповідачем це не заперечується. Тобто, при бажанні надати належний рівень матеріального забезпечення дитині та дружині, він має можливість в регіоні в якому він проживає заробити достатньо коштів, з яких витратити на утримання дружини до досягнення дитини трьох річного віку - 2118 грн.

Також, колегія суддів, вирішуючи даний спір виходить з загальних засад цивільного судочинства, яким є добросовісність та справедливість.

Відповідач є батьком дитини, якій не має іще трьох років. Відповідно позивач зобов`язана, як мати здійснювати догляд за такою дитиною вдома, та не може працевлаштуватись та заробити кошти на своє утримання.

Відповідач, за обставинами даної справи не довів неможливість працювати та заробляти достатньо коштів для утримання як доньки, за яку він несе відповідальність, так і дружини, яка виховує дитину відповідача, якій іще не має 3 роки і з поважних причин не може заробляти кошти на своє утримання. Відповідач же не довів наявність у нього поважних причин для працевлаштування та забезпечення такого майнового рівня, який дозволить виконати всі зобов`язання.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, недоведеними та такими що не спростовують висновків суду першої інстанції. 

До того є посилаючись на відсутність працевлаштування,відповідач разом з тим не повідомив суд про джерело своїх доходів за рахунок яких він існує.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382  ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков