П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/5358/20 
                                                            Головуючий у 1-й інстанції: Петричкович А.І. 
                                                            Суддя-доповідач:  Совгира Д. І. 
16 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Совгири Д. І. 
суддів:  Франовської К.С.  Матохнюка Д.Б. 
за участю:
секретаря судового засідання:  Черняк А.В.,
позивача: ОСОБА_1 ,
представника відповідача: Гринишина І.П. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області та ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року (повний текст якої складено в м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення виплати у день звільнення 05.12.2019 позивачу всіх сум, що належали йому до виплати при звільненні, у тому числі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2019 року по 04 грудня 2019 року; 
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 06 грудня 2019 року по 28 серпня 2020 року в розмірі 119543,91 гривень.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2019 по 27.08.2020 в сумі 43035,00 (сорок три тисячі тридцять п`ять) гривень, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Також не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
В судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, свою апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити її.
Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її, проти апеляційної скарги позивача заперечував.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до витягу з Наказу начальника Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області від 05.12.2019 № 371о/с про особовий склад, рядового поліції ОСОБА_1 (0126794), начальника 1-го міжрайонного сектору управління протидії наркозлочинності ГУНП, звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію України» (за власним бажання) з 05 грудня 2019 року, встановивши премію за грудень 2019 року в розмірі 100,880 %, виплативши компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2019 році терміном 41 доба, з урахуванням раніше виплаченої суми та з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні за стаж служби в поліції 01 рік 11 місяців 02 дні, з урахуванням раніше виплаченої суми (арк. спр. 8).
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.03.2020 по справі №560/276/20, з врахуванням постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2020 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області щодо невиплати в день звільнення 05.12.2019 на користь ОСОБА_1 всіх сум, що належали йому до виплати при звільненні. Стягнуто з Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 грудня 2019 року по 21 грудня 2019 року в розмірі 7163,68 грн (сума вказана без відрахування податків).
Також, Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року по справі №560/1759/20, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області щодо нездійснення виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2019 року по 04 грудня 2019 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2019 року по 04 грудня 2019 року в розмірі 43687 (сорок три тисячі шістсот вісімдесят сім) гривень 68 копійок (арк. спр. 11-16).
Згідно з Платіжним дорученням №3536 від 27.08.2020 та Витягом до відомості №6 на виплату зарплати за серпень 2020 року, відповідачем виплачено позивачу 43031,69 гривень (арк. спр. 52-53).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зробила такі висновки, зокрема: 
"Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Ураховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивачки наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.".
Згідно з ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
При цьому суд зазначає, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові Верховного суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18), зроблено висновок, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Отже, непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
При цьому, потрібно враховувати, що рішеннями судів вирішено: 1) у справі №560/276/20 стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2019 по 21.12.2019 у розмірі 7163,68 грн; 2)  у справі №560/1759/20 стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.08.2019 по 04.12.2019 розмірі 43687,68 грн.; 3) у справі №560/2968/19 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області №239 о/с від 13 серпня 2019 року, в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 , і поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції, на посаді начальника першого міжрайонного сектору управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області. 
Відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду, рішення у справі №560/2968/19 набрало законної сили 25.02.2020, і було допущено до негайного виконання з дати прийняття рішення судом першої інстанції - 05.12.2019.
Рішення суду у справі №560/276/20 виконане, що стверджено платіжним дорученням №2980 від 29.07.2020, а рішення суду у справі 560/1759/20 реалізовано платіжним дорученням №3536 від 27.08.2020.
Отже, відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум з 22.12.2019 по 27.08.2020 (250 днів), так як період з 06 грудня 2019 року по 21 грудня 2019 року вирішений 2-ма вищезгаданими рішенням судів, одне з яких реалізовано у справі №560/276/20 (виплачено 7163,68 гривень), і це вказує на подвійне стягнення середнього заробітку за один період, що є безпідставним.
Статтею 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Таким чином, оскільки в день звільнення позивача - 05.12.2019, відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, суд дійшов висновку, що позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 22.12.2019 по 27.08.2020.
Згідно з Довідкою відповідача №421 від 01.10.2020, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 426,62 гривень (арк. спр. 45).
При цьому, суд звертає увагу на те, що при розмірі виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 43031,69 грн., позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, який, як встановлено судом, складає 106655,00 грн. (250 днів х 426,62 гривень), що набагато перевищує розмір невчасно виплачених сум (43031,69 гривень).
Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 40,35% становить: 426,62 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 40,35% = 172,14 грн; 172,14 грн х 250 (днів затримки розрахунку) = 43035,00 гривень.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 43035,00 грн враховуючи наступне.
Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
Згідно пункту 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».
Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: з 03.10.2018 по 30.06.2020 :з 03.10.2018 по 25.04.2019= 20,0%, з 26.04.2019 по 18.07.2019- 19,5%, з 19.07.2019 по 05.09.2019 =19,0%, з 06.09.2019 по 24.10.2019 -18,5%, з 25.10.2019 по 12.12.2019 - 17,5%, з 13.12.2019 по 30.01.2020= 15,5%, з 31.01.20 по 11.03.2020 -13,0%, з 12.03.2020 по 23.04.2020- 12,0%, з 24.04.2020 по 11.06.2020 - 10,0% , з 12.06.2020 по 30.06.2020 -7,0 %, з 01.07.2020 по 27.08.2020 - 6%
З огляду на обсяг несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні зі служби приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 3038,84 грн.
Розрахунок:
1) 15,5%  річних/365 днів року = 0,042 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 22.12.2019 по 30.01.2020 (39 днів) в розмірі 43 031,69 грн. 0,042% х 39 днів = 704,85 грн.
2) 13,0% річних/365 днів року = 0,035 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 31.01.20 по 11.03.2020 (41 день) в розмірі 43 031,69 грн. х 0,035% х 41 день = 617,90 грн.
3) 12,0 % річних/365 днів року = 0,032 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 12.03.2020 по 23.04.2020 (43 дні) в розмірі 43 031,69 грн. х 0,032% х 43 днів = 592,11 грн.
4) 10,0 % річних/365 днів року = 0,027 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 24.04.2020 по 11.06.2020 (49 днів) в розмірі 43 031,69 грн. х 0,027% х 49 днів = 569,31 грн.
5) 7,0 % річних/365 днів року = 0,019 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 12.06.2020 по 30.06.2020 (19 днів) в розмірі 43 031,69 грн. х 0,019% х 19 днів = 155,34 грн.
6) 6,0 % річних/365 днів року = 0,016 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 01.07.2020 по 27.08.2020 (58 днів) в розмірі 43 031,69 грн. х 0,016% х 58 днів = 399,33 грн.
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить 3038,84 грн. (704,85 + 617,90 + 592,11 + 569,31 + 155,34 + 399,33).
Також, враховуючи, що невиплачена станом на день звільнення індексація грошового забезпечення становить 43 031,69 грн., яка виплачена через 250 календарних днів і є меншою ніж середній заробіток за весь час затримки розрахунку (106655,00 грн.), суд апеляційної інстанції вважає за потрібне провести розрахунки із застосуванням до даних правовідносин принципу співмірності.
Зважаючи на розмір простроченої заборгованості щодо виплати при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд апеляційної інстанції, з огляду на приведену  правову позицію Великої Палати Верховного Суду та викладені обставини, з врахуванням принципу справедливості та співмірності дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у сумі 3038,84 грн.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зменшенням суми стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 3038,84 грн.
Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про задоволення позовних вимог про стягнення за ст. 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 3038,84 грн.
В решті рішення є законним, обґрунтованим, підстав для його скасування не встановлено. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області задовольнити  частково.
Рішення  Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії  змінити.
Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:
"Стягнути з Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2019 року по 27.08.2020 року в сумі 3038 (три тисячі тридцять вісім гривень) 84 коп., без утримання з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів".
В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. 

Постанова суду складена в повному обсязі 18 лютого 2021 року.

Головуючий	 	 	Совгира Д. І.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Франовська К.С.    Матохнюк Д.Б.