ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року	Львів	Справа № 380/1721/20 пров. № А/857/12660/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                 Святецького В.В., 
суддів                                                                       Довгополова О.М., Гуляка В.В.,
                    з участю секретаря судового засідання      Марцинковської О.М.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Бориславського міського голови Яворського Ігоря Романовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року  у справі № 380/1721/20 (головуюча суддя Братичак У.В.,  час ухвалення 14:41 год., м. Львів, повний текст рішення складений 24 вересня 2020 року)   за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бориславського міського голови Яворського Ігоря Романовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

           28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила: а) визнати протиправною бездіяльність Бориславського міського голови Яворського Ігоря Романовича щодо не присвоєння ОСОБА_1 , начальнику управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури Бориславської міської ради, шостого рангу посадової особи місцевого самоврядування;
б) зобов`язати Бориславського міського голову Яворського Ігоря Романовича внести зміни у пункт 2 розпорядження міського голови №159-ос від 31 травня 2017 року та присвоїти ОСОБА_1 , начальнику управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури Бориславської міської ради, шостий ранг посадової особи місцевого самоврядування.
Рішенням від 15 вересня 2020 року Львівський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив повністю, а також стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Бориславської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1681 грн. 60 коп.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Бориславський міський голова Яворський І.Р. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що розпорядженням міського голови від 31.05.2017 року № 159-ос ОСОБА_1 призначена з 01.06.2017 на посаду начальника управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури Бориславської міської ради в порядку переведення з Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 працювала на керівних посадах, пунктом 2 цього ж розпорядження їй був присвоєний найвищий дев`ятий ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 5-ї категорії класифікації посад. 
Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції не звернув належної уваги на ті обставини, що Законом України ,,Про державну службу” від 10.12.2015 року № 889-VIII не передбачено при переході особи з посади державного службовця на посаду в орган місцевого самоврядування право на присвоєння їй рангу посадової особи місцевого самоврядування на рівні присвоєного їй рангу державного службовця.
Пунктом третім Розділу VII ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону України ,,Про службу в органах місцевого самоврядування” від 7 червня 2001 року № 2493-ІІІ визначено, що з набранням чинності цим Законом посадовим особам органів місцевого самоврядування присвоюються ранги на рівні тих, які вони мали відповідно до Закону України ,,Про державну службу” від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.
При набранні чинності Законом № 2493-ІІІ був чинним Закон України ,,Про державну службу” від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ і зміст пункту третього Розділу VII ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2493-ІІІ у той період стосувався саме Закону № 3723-ХІІ (це також підтверджується шляхом переходу по гіперпосиланні у Законі України ,,Про службу в органах місцевого самоврядування”) .
10 грудня 2015 року за № 889-VIII був прийнятий новий Закон України ,,Про державну службу”, який набув чинності з 1 травня 2016 року. Таким чином зміст пункту третього Розділу VII ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2493-ІІІ не стосувався нового Закону України ,,Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.
За таких обставин відповідач вважає, що 6-й ранг державного службовця в межах категорії ,,Б” посад державної служби ОСОБА_1 був присвоєний 01.05.2016 року відповідно до вимог нового Закону України ,,Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (що підтверджується п.23 запису у трудовій книжці), а не Закону України ,,Про державну службу” від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.
Вказані обставини суд першої інстанції залишив поза увагою, а також не врахував, що відповідно до п.11ч.3 ст. 3 Закону України ,,Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII дія цього закону не поширюється на посадових осіб місцевого самоврядування.
З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права. 
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав  вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі. 
Представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.  
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що під час проходження державної служби в органах юстиції позивачу ОСОБА_1 01.05.2016 присвоєний 6-й ранг державного службовця в межах категорії ,,Б” посад державної служби.
Розпорядженням міського голови Бориславської міської ради Львівської області Яворського І. Р. за №159-ос від 31.05.2017 року ОСОБА_1 призначена з 01.06.2017 на посаду начальника управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури міської ради в порядку переведення з Головного територіального управління юстиції у Львівській області. 
Відповідно до п. 2 даного розпорядження ОСОБА_1 з 01.06.2017 присвоєний дев`ятий ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 5-ї категорії класифікації посад.
18.12.2019 позивач звернулася із індивідуальним письмовим запитом в Національне агентство України з питань державної служби, в якому просила надати роз`яснення з приводу того, який ранг присвоюється особі, яка має 6-й ранг державного службовця, при призначенні на посаду до органу місцевого самоврядування.
21.01.2020 Національне агентство України з питань державної служби надіслало ОСОБА_1 відповідь, в якій зазначено, що особі, яка має 6-й ранг державного службовця, при призначенні на посаду до органу місцевого самоврядування присвоюється 6-й ранг посадової особи місцевого самоврядування. Також зазначено, що при призначенні на посаду начальника управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури Бориславської міської ради ОСОБА_1 мали присвоїти 6-й ранг посадової особи місцевого самоврядування.
У зв`язку з наведеним, 23.01.2020 року позивач звернулася до Бориславського міського голови ОСОБА_2 із зверненням, в якому просила внести зміни до пункту 2 розпорядженням міського голови № 159-ОС від 31.05.2017 року в частині присвоєння 9-го рангу посадової особи місцевого самоврядування.
04.02.2020 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у внесенні змін до розпорядженням міського голови за № 159-ОС від 31.05.2017 року, мотивуючи тим, що чинним законодавством не передбачено при переході особи з посад державного службовця на посаду в орган місцевого самоврядування присвоєння їй рангу посадової особи місцевого самоврядування на рівні присвоєного їй рангу державного службовця.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, на якого законом покладений обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не подав належних доказів правомірності присвоєння ОСОБА_1 з 01.06.2017, при призначенні її на посаду начальника управління комунальної власності, земельних відносин та архітектури міської ради, дев`ятого рангу посадової особи місцевого самоврядування.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.
Так, відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 3 Закону України ,,Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, який набув чинності з 1 травня 2016 року (далі - Закон № 889-VIII),  цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (ч. 1).
Дія цього Закону не поширюється, зокрема, на депутатів місцевих рад, посадових осіб місцевого самоврядування (пункт 11 частини 3). 
Статтею 39 Закону № 889-VIII визначено, що ранги державних службовців є видом спеціальних звань (ч.1).
Встановлюється дев`ять рангів державних службовців. Порядок  присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями визначаються Кабінетом Міністрів України.
Співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями встановлюється для випадків призначення осіб, яким присвоєно такі спеціальні звання, на посади державних службовців, на яких може бути присвоєно нижчий ранг. У такому разі особі присвоюється ранг державного службовця на рівні рангу, який вона мала відповідно до спеціальних законів (ч.2).
Згідно з пунктом 3 Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року № 306, у разі призначення посадової особи органу місцевого самоврядування на посаду державного службовця, на якій може бути присвоєно нижчий ранг, особі присвоюється такий ранг державного службовця, який вона мала відповідно до   Закону України ,,Про службу в органах місцевого самоврядування”. Співвідношення між рангами державних службовців та рангами посадових осіб місцевого самоврядування визначається з урахуванням категорії посад державної служби та посад в органах місцевого самоврядування.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у випадку призначення посадової особи органу місцевого самоврядування на посаду державного службовця їй присвоюється ранг державного службовця, не нижче того рангу, який вона мала відповідно до   Закону України ,,Про службу в органах місцевого самоврядування”, незалежно від категорії посади.
Пунктом третім Розділу VII ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону України ,,Про службу в органах місцевого самоврядування” від 7 червня 2001 року № 2493-ІІІ визначено, що з набранням чинності цим Законом посадовим особам органів місцевого самоврядування присвоюються ранги на рівні тих, які вони мали відповідно до Закону України ,,Про державну службу”.
Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що на час прийняття Закону № 2493-ІІІ був чинним Закон України ,,Про державну службу” від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.
Однак, при цьому  колегія суддів відхиляє доводи відповідача про неможливість застосування приписів пункту третього Розділу VII ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2493-ІІІ до державних службовців, яким присвоєні ранги відповідно до Закону України ,,Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, та які перейшли на службу в органи місцевого самоврядування.
Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший  нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, норма пункту третього Розділу VII ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2493-ІІІ на час виникнення спірних правовідносин була та є чинною, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин, незалежно від прийняття 10 грудня 2015 року нового Закону України ,,Про державну службу” за № 889-VIII.
Окрім того, відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Таким чином, з прийняттям Закону № 889-VIII передбачене пунктом третім Розділу VII ,,Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2493-ІІІ право посадової особи органів місцевого самоврядування на збереження рангу на рівні того, який вона мала відповідно до Закону України ,,Про державну службу” не може бути скасоване або звужене.
Також колегія суддів акцентує увагу на тому, що за змістом п. 7 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.
Оскільки ч.2 ст.39 Закону № 889-VIII та п. 3 Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року № 306, передбачено право посадової особи органу місцевого самоврядування при призначенні її на посаду державного службовця на присвоєння їй такого рангу державного службовця, який вона мала відповідно до   Закону України ,,Про службу в органах місцевого самоврядування”, не зважаючи на те, що за цією посадою державного службовця може бути присвоєно нижчий ранг, колегія суддів дійшла переконання, що є дискримінаційним присвоєння особі при її прийнятті на посаду в органі місцевого самоврядування нижчого рангу ніж вона мала відповідно до Закону України ,,Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо правомірності позовних вимог та їх задоволення. 
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції  нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Статтею 242 КАС  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.          
Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Бориславського міського голови Яворського Ігоря Романовича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року  у справі № 380/1721/20 – без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Гуляк  	
Повне судове рішення складено 18.02.2021.