Справа № 465/4903/18                                Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О. 
Провадження № 22-ц/811/1872/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача АТ «УкрСиббанк» – Шубака М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Мартинишин М.О. від 23 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним,-
в с т а н о в и л а :
рішенням Франківського районного суду м.Львова від 23 квітня 2019 року позов задоволено.  Визнано недійсним кредитний договір № 1101191600 від 16.06.2006 року, укладений між  ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»Застосовано наслідки недійсності правочину щодо кредитного договору № 1101191600 від 16.06.2006 року, укладений між  ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» у вигляді реституції, за якою: - Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», грошові кошти в сумі   98 000 дол. США; - Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь  ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 130 202,96 дол. США.Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в сумі 1536,80 грн. в дохід держави.
Дане рішення оскаржило ПАТ «УкрСиббанк».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Перерозподілити судові витрати. Не погоджується із оскаржуваним рішенням, у зв`язку з тим, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального права без додержання норм процесуального права. Посилання Позивача на невідповідність умов Договору про надання споживчого кредиту Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідає дійсності і спростовується матеріалами справи, оскільки Договір про надання споживчого кредиту в момент вчинення містив усі обов`язкові умови, згідно норм матеріального права, які регулюють дані відносини. Інші умови зазначені у Договорі не суперечать законодавству і є домовленістю обох сторін. Щодо застосування норм постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року та індивідуальної ліцензії зазначають, що договір про надання споживчого кредиту укладений 16.06.2006 року, а Постанова Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил Надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» набула чинності 05.06.2007 року. Таким чином положення Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року в момент укладення правочину не могли бути застосовані. Вказують, що АТ «УкрСиббанк» мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за генеральною банківською ліцензією Національного банку України, оскільки це передбачено п.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Заявкою на отримання кредиту від 13.06.2006р., власноруч заповненою та підписаною позичальником ОСОБА_1 , де позичальник власноруч зазначає суму та валюту кредиту у дол. США. Отже, ніякого дефекту волі з боку позичальника не відбулося і посилання позивача на те що правочин є удаваним є безпідставним і нічим не підтверджені. Звертають увагу, що вибір умов кредитування з боку Позивача був добровільним. Таким чином, АТ «УкрСиббанк» дотримано вимоги законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», дійсних на момент укладення Договору про надання споживчого кредиту, а також дотримано вимоги законодавства щодо операції з валютними цінностями. Вважають, що доказів, які доводили б факт умисних дій, чи умисної бездіяльності АТ «УкрСиббанк» із метою обману позичальника та, що доводили б заперечування, або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору позичальником до суду не було надано. Зазначають, що Позичальник після спливу дванадцяти років з моменту укладення Договору намагаючись знайти формальні причини щодо порушення його прав намагається уникнути відповідальності щодо належного та своєчасного погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, будь-яких доказів, щодо введення Позивача в оману зі сторони АТ «УкрСиббанк», умисних дій та умислу на введення в оману матеріали справи не містять. Враховуючи наведене, АТ «УкрСиббанк» вважає рішення Франківського районного суду м. Львова від 23.04.2019 року таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права на підставі висновків, які не відповідають обставинам справи та свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та пов`язана з цим не об`єктивність судового розгляду.
В судове засідання позивачка не з`явилася, однак суд вважав за можливе розглядати справи у її відсутності, зважаючи на те, що така особа неодноразово повідомлялася у встановленому законом порядку про час та місце судового розгляду, зокрема, і про останнє судове засідання за вказаною нею адресою для листування та конверти неодноразово повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім цього, про перебування справи у суді апеляційної інстанції позивачці відомо принаймні з жовтня 2019 року, коли заяви про ознайомлення з матеріалами справи подали її представники. Крім цього, клопотання позивачки про відкладення розгляду справи додатково свідчить про її поінформованість про час та місце розгляду справи. Зважаючи ж на вказане, а також вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе поводити розгляду справи. 
Клопотання ж про відкладення розгляду справи колегія суддів вважала необґрунтованим та відхилила з врахуванням того, що будь-яких доказів неможливості особистої явки у судове засідання позивачка не представила, як не надала, також, і доказів неможливості участі у розгляді справи і її кількох представників.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.4, 5, 12, ч.1ст. 13, 15, 81, 89, 141, 263 ЦПК України, ст. 55 Конституції України, ст. 6, ч.2 ст. 16, ч.ч.1,3 ст. 203, ч.1 ст. 215, ст.216, п.1 ст. 230,ч.1 ст. 229, 236, 627 ЦК України, рішення №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року Конституційного Суду України, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», абзац 2 пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п.п. 7, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від6 листопада 2009 року №9, ст.11, п.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», Хартія захисту споживачів від 1973 року №543, п.2 ст.7 Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р., інформаційний лист ВСУ від 01.02.2013р. «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів» (2009-2012), та задовольняючи позов, виходив з того, що 16 червня 2006 року між ОСОБА_1 та відділенням № 415 Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - УкрСиббанк) в особі начальника вказаного відділення Бегена Олега Петровича укладено договір про надання споживчого кредиту № 1101191600, згідно з яким Укрсиббанк передав їй 98 000 дол. США (що дорівнювало в еквіваленті на гривні 494 900 грн.) під 11,8% річних (до договору про надання споживчого кредиту № 1101191600 від 16 червня 2006 року було укладено дві додаткові угоди, а саме Додаткова угода № 1 від 13 квітня 2009 року та Додаткова угода № 2 від 13 квітня 2009 р.). Для забезпечення виконання зобов`язання по договору споживчого кредитування були укладені договори поруки від 16 червня 2006 року № 18365 (поручителем виступив ОСОБА_2 ) та договір іпотеки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Виходячи із принципу рівності сторін суд прийшов до висновку про наявність в діях відповідача факту обману та недобросовісної підприємницької практики. Умисел в діях відповідача мав місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги, а саме: перед укладенням договору споживчого кредиту № 1101191600 від 16 червня 2006 року позивача не було повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну скупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення). Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є непроведення відповідачем визначеної Законом України "Про захист прав споживачів" переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття позивачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення останнім кредитного договору за невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку схемою. Згідно з п. 4.8. договору споживчого кредиту № 1101191600 від 16 червня 2006 страхування об`єкту іпотеки є однією з умов укладення договору споживчого кредиту, страхування повинно було здійснюватися в рекомендованій банком страховій компанії. Враховуючи наведене, суд вважав, що включаючи умову про страхування в рекомендованій банком страховій компанії банк знав орієнтовну сукупну вартість страхових послуг за весь період існування договору споживчого кредиту № 1101191600, яка згідно договору страхування майна серія МА № 024669 від 16.06.2006 року становила 14 356,01 дол. США (за курсом на момент укладення договору), проте, як випливає із інформаційної довідки долученої до відзиву банк не повідомив відповідача про орієнтовну сукупну вартість страхових послуг. Суд вважав, що в інформаційній довідці, яка знаходиться в матеріалах справи, містяться декларативні положення, що витрати на оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення) будуть, проте не виконані вимоги ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає інформування про орієнтовну сукупну вартість таких витрат. В інформаційній довідці відсутні наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, відсутня орієнтовна скупна вартість кредиту.
На думку суду, за таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги та її економічний результат для позивача. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. Суд відхилив доводи відповідача про те, що позивач виконував взяті на себе зобов`язання, а отже цим погодився з усіма умовами, що випливали із укладення кредитного договору, оскільки, згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Суд не брав до уваги і заперечення відповідача про неможливість застосування до кредитного договору № 1101191600 постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, оскільки на момент укладення спірного кредитного договору (16.06.2006 року) вказана постанова НБУ не була чинною, та аргументи відповідача щодо помилковості позиції позивача, щодо відсутності індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, які є підставою недійсності договору споживчого кредиту № 1101191600, оскільки такі твердження спростовується матеріалами справи. Тому суд прийшов до висновку, що заперечення представника відповідача є необґрунтовані, представником не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діяв в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважав позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, суд вважав за необхідне до договору про надання споживчого кредиту № 1101191600 від 16 червня 2006 року застосувати реституцію. Згідно із наданими доказами, а також долученими до матеріалів справи письмових пояснень, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» надало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 98 000 дол. США, а ОСОБА_1 сплатила Публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» - 130 202,96 дол. США. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1536,80  грн. в дохід держави.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
       10.08.2018р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», у якому просила визнати договір про надання споживчого кредиту №11011191600 від 16 червня 2006 року укладений між ОСОБА_1 та відділенням №415 Акціонерно го комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» недійсним та застосувати реституцію. 
Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 16 червня 2006 року між ОСОБА_1 та відділенням № 415 Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - УкрСиббанк) в особі начальника вказаного відділення Бегена Олега Петровича укладено договір про надання споживчого кредиту № 1101191600, згідно з яким Укрсиббанк передав їй 98 000 дол. США (що дорівнювало в еквіваленті на гривні 494 900 грн.) під 11,8% річних (до договору про надання споживчого кредиту № 1101191600 від 16 червня 2006 року було укладено дві додаткові угоди, а саме Додаткова угода № 1 від 13 квітня 2009 року та Додаткова угода № 2 від 13 квітня 2009 р.). Для забезпечення виконання зобов`язання по договору споживчого кредитування були укладені договори поруки від 16 червня 2006 року № 18365 (поручителем виступив ОСОБА_2 ) та договір іпотеки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак вважає, що договір споживчого кредиту № 1101191600 від 16 червня 2006 року укладений з порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору споживчого кредиту № 1101191600 від 16 червня 2006 року) та норм ЦК України, внаслідок чого є недійсним. Порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів» полягає в тому, що ОСОБА_1 всупереч вимогам ч.2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив у письмовій формі про кредитні умови, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;  тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);  податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;  переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. На його думку було порушене її право передбачене в ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції. Внаслідок зазначених вище порушень вважає, що договір про надання споживчого кредиту № 1101191600 укладено з використанням «нечесної підприємницької практики», тому є недійсним в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Як вбачається із матеріалів справи, 16 червня 2006 року між ОСОБА_1 та відділенням № 415 Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - УкрСиббанк) в особі начальника вказаного відділення Бегена Олега Петровича укладено договір про надання споживчого кредиту № 1101191600, згідно з яким Укрсиббанк передав їй 98000 дол. США (що дорівнювало в еквіваленті на гривні 494 900 грн.) під 11,8% річних (до договору про надання споживчого кредиту № 1101191600 від 16 червня 2006 року було укладено дві додаткові угоди, а саме Додаткова угода № 1 від 13 квітня 2009 року та Додаткова угода № 2 від 13 квітня 2009 р.).
Для забезпечення виконання зобов`язання по договору споживчого кредитування були укладені договори поруки від 16 червня 2006 року № 18365 (поручителем виступив ОСОБА_2 ) та договір іпотеки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За положеннями статей 626–628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»  (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.
Відповідно до пунктів 8.2, 9.13 кредитного договору позичальник підписанням даного договору підтвердив свою здатність виконувати умови договору; погодився, що кредитний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позичальника, що він володіє всіма необхідними документами, необхідними для оформлення цього договору, повністю розуміє умови договору, свої права та обов`язки та погоджується з ними, всі умови даного договору йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже, підписавши цей договір, а також додатки до нього додаткові угоди, позивачка тим самим підтвердила, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вapтocтi, видів та предметів cyпyтнix послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразила свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту.
Таким чином, наведені вище факти повністю спростовують твердження позивачки про ненадання їй банком повної інформації щодо умов кредитування і тим самим – введення її, як споживача, в оману щодо істотних умов кредитного договору, а тому правових підстав для визнання дій відповідача протиправними немає.
Крім цього слід вказати, що в розумінні статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» ненадання банком повної інформації про сукупну вартість кредиту, на що посилається позивачка не є правовою підставою для визнання кредитної угоди недійсною, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту та періодичність платежів.
Крім цього такі висновки суду відповідають і практиці Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 року у справі №464/3576/15-ц. 
Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про підставність позовних вимог. 
Зважаючи на вказане, у суду не було підстав для задоволення позову.
Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими, а саму скаргу слідзадовольнити. Рішення ж Франківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2019 року слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» – задовольнити.
       Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2019 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик
Судді:                                                                         Р.В. Савуляк
                                                                                 М.М. Шандра