22-ц/804/976/21 
                                                                                263/1410/21 

                                                                П О С Т А Н О В А   
                                                     ІМЕНЕМ                    УКРАЇНИ                                   
     „23"  березня 2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 263/1410/21
Номер провадження 22-ц/804/976/21              
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :  
заявник - ОСОБА_1 
заінтересована особа - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1   на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 лютого 2021 року  головуючого судді Федоренко Т.І. зі складанням повного тексту судового рішення 08 лютого 2021 року по цивільній справі про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та встановлення факту родинних відносин,-
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якій просила: - встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 , 1949 року народження, на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , 1926 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою : АДРЕСА_1 ; - встановити юридичний факт родинних відносин між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,яка народилася  с. Більманка, Куйбишевського району, Запорізької області та ОСОБА_3 , 1949 року народження, який народився  у  м. Маріуполі  Донецької області, а саме, що ОСОБА_3 , 1949 року народження, померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідним сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а вона його рідною матір`ю. 
Заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Маріуполі помер її чоловік ОСОБА_3 , який був  зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку  АДРЕСА_1 . 
Відповідно до статей 1222,1261 ЦК України, вона є спадкоємцем першої черги. Спадкоємці, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині у ОСОБА_3 відсутні. 
23 вересня 2020 року вона звернулася до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Борисевич Т.С. із заявою про прийняття спадщини. Спадковим майном є житловий будинок  АДРЕСА_1 , що належав матері її чоловіка ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
18 вересня 2002 року за життя  ОСОБА_4 склала  заповіт, згідно з яким належний їй на праві особистої власності житловий будинок з належними до нього побудовами подвір`я та земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_1 ,  заповіла своєму синові ,чоловіку заявника ОСОБА_3 . 
У встановлений законом шестимісячний термін для прийняття спадщини після смерті матері її чоловік до нотаріуса не звертався, оскільки вважав, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, бо він постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , у тому числі, на час відкриття спадщини і протягом терміну, встановленого ст. 1270 ЦК України, про відмову від спадщини не заявляв. 
29 жовтня 2020 року приватним нотаріусом її повідомлено, що інформація у Спадковому реєстрі щодо наявності спадкової справи та виданих на її підставі свідоцтв про право на спадщину до майна померлої ОСОБА_4 відсутня, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за різним адресами, тому, у нотаріуса відсутні підстави вважати, що її померлий чоловік  - спадкоємець ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 .
Також, повідомлено, що у свідоцтві про смерть ОСОБА_3 та у його свідоцтві про народження є розбіжності у місяці його народження. Тому, їй було рекомендовано звернутися до суду  для встановлення фактів, що мають юридичне значення. 
Встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини для заявника має важливе юридичне значення, бо його встановлення підтвердить прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті його матері ОСОБА_4 , у зв`язку з чим у заявника   виникне право на оформлення спадщини за законом, тобто від встановлення даного факту залежить виникнення майнових прав,  в даному випадку право приватної власності.
Встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 необхідне та є юридично значимим, бо від цього залежить  оподаткування спадщини. Через смерть останніх  відсутня інша можливість усунути розбіжності в зазначенні різних місяців народження в свідоцтві про народження ОСОБА_3 та в свідоцтві про смерть ОСОБА_3 , та відповідно підтвердити родинні стосунки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Заінтересованою особою у даній справі є ОСОБА_2 онук померлого ОСОБА_3 , спір між нею та онуком з приводу оформлення та отримання спадщини відсутній.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 лютого 2021 року у відкритті провадження, відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України ,  у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та встановлення факту родинних відносин   - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду  та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин що мають значення для справи, необґрунтованість судового рішення, порушення норм процесуального права. 
Зокрема зазначено, що в описовій частині судового рішення судом першої інстанції зазначено, що нею до заяви додано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 жовтня 2020 року, у якій заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що не відповідає дійсності, оскільки нотаріус не виносив постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та не приймав рішення про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Натомість, нотаріусом їй було направлений лист, в якому рекомендовано звернутися до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Вважає, що подання нею до суду заяви про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини та встановлення факту родинних відносин в порядку окремого провадження повністю відповідає нормам цивільного процесуального законодавства  та чинній судовій практиці. 
Вказує, що судом першої інстанції в описовій частині оскаржуваної ухвали в обґрунтування свого рішення жодного доказу про наявність спору про право не вказано. 
Зміст її заяви не містить жодного факту, який би свідчив про те, що вбачається спір про право або пов`язаний з подальшим вирішенням спору про право. Заінтересована особа - її онук ОСОБА_2 не претендує на спадкове майно, спір між ними щодо спадщини відсутній, про що також було зазначено. Також, про відсутність спору про право свідчить те, що після смерті ОСОБА_3 інших спадкоємців першої черги, окрім неї, немає , та більше ніхто на спадкове майно не претендує, спадкоємці, які б мали право на обов`язкову частку у спадковому майні відсутні. Після смерті ОСОБА_4 заяви до нотаріуса про прийняття спадщини не надходило, спадкова справа не заводилася і не реєструвалася, крім померлої ОСОБА_4 , в будинку АДРЕСА_1 інших осіб зареєстровано не було, утримання вказаного будинку з дня смерті ОСОБА_4 та по теперішній час здійснюється за рахунок її особистих коштів. Тому, на її думку, у суду першої інстанції не було жодної підстави вважати, що зі змісту її заяви вбачається спір про право. 
Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на ч. 4 ст. 315 ЦПК України, як на правову підставу відмови у відкритті провадження у справі, є необґрунтованими. Також, звертає увагу суду, що судом першої інстанції в обґрунтування відмови у відкритті провадження вказано п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», що не стосується встановлення факту прийняття спадщини.
Крім того, зазначає про порушення судом першої інстанції й норм процесуального права, оскільки в оскаржуваній ухвалі суду  не зазначено суті питання, не наведені мотиви, з яких суд дійшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі через наявність спору про право між спадкоємцями. Тому, з урахуванням викладеного, вважає, що  у суду першої інстанції не було підстав для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки існувала реальна можливість розгляду справи по суті, з урахуванням наданих пояснень та наданих доказів, висновок суду першої інстанції є передчасним. 
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилася, належним чином була  повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Надала заяву про розгляд справи без її участі  та  підтримання доводів,  викладених в апеляційній скарзі ( а.с. 69).
У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.76). Надав заяву про розгляд справи без його участі  із зазначенням, що він повністю згоден з вимогами викладеними заявником ОСОБА_1 . Крім того, зазначив, що між ним та заявником ОСОБА_1 відсутній спір з приводу оформлення спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , через що він не надає відзив на апеляційну скаргу та просить задовольнити апеляційну скаргу (а.с.70).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України). 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з  постановою   про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 жовтня 2020 року, заявнику  відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки  відповідно до заяви про прийняття спадщини  після смерті чоловіка заявника  ОСОБА_3 , спадковим майном є житловий будинок, що належав його матері, яка померла у 2017 році. Однак, у Спадковому реєстрі інформація щодо наявності спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 відсутня, тобто, син померлої до нотаріальних органів за оформленням спадщини на вказаний будинок не звертався, та оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані за різними адресами, це свідчить про те, що ОСОБА_3 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 . Посилаючись на п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» та ч.4 ст.315 ЦПК України ,суд першої інстанції дійшов висновку про те, що викладені в заяві вимоги заявника не підлягають розгляду в порядку окремого провадження,оскільки зі змісту заяви про встановлення факту,що має юридичне значення вбачається спір про право на спадкове майно .  
Проте, з таким висновком суду погодитися не можна виходячи з наступного .
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження -  це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони справ, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п.2 ч.5 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; установлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, убачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (ч.4 ст.315 ЦПК).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ч. 2 ст. 315 ЦПК України , суд розглядає справи про встановлення  факту  родинних  відносин між фізичними особами .У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними, така справа розглядається судами за правилами позовного провадження.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини . У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження ,суд залишає заяву без розгляду і роз*яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах ( ч.6 ст. 294 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення права власності на нього.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Проте, відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою  ОСОБА_1   з підстав того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, тому висновок суду є помилковим.
Крім того, матеріали цивільної справи містять лист приватного нотаріуса Борисевич Т.С. від 29 жовтня 2020 року № 243/02-14 з рекомендацією звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення (а.с.26), а не постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії,як помилково зазначив суд першої інстанції. 
Також,відмовляючи у відкритті провадження у справі , суд першої інстанції не зазначив, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право  ОСОБА_1   на прийняття спадщини. 
Як вбачається із матеріалів справи, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , померлої  ІНФОРМАЦІЯ_1   не заводилася, спадкоємці на протязі встановленого законом строку із заявами про прийняття спадщини, до нотаріальної контори не зверталися.
Також з наявних матеріалів справи не вбачається, що проти вимог ОСОБА_1   про встановлення факту постійного проживання із спадкоємцем на час відкриття спадщини та встановлення факту родинних відносин   є заперечення заінтересованої особи  ОСОБА_2 . 
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність спору про право цивільне, не вказавши між ким існує цей спір.
Відповідно до положень ст.260 ЦПК України, ухвала суду, що викладається окремим документом, складається з: вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частини.                 
Мотивувальна частина повинна містить зазначення мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закон, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду  не відповідає, оскільки  в ній не наведені мотиви, з яких суд дійшов до висновку, про виникнення  спору про право, не з*ясував обставини ,що мають значення для справи , не дослідив у повному обсязі  наявні у справі докази, не надав оцінки  зібраним у справі доказам в цілому.
Доводи апеляційної скарги  є  обґрунтованими, такими, що заслуговують на увагу, а ухвала суду першої інстанції, як постановлена із порушенням норм процесуального права, підлягає до скасування.
Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.  
Згідно ст. 379 ЦПК України, апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, скасовує ухвалу і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.
На підставі викладеного, враховуючи фундаментальний принцип безперешкодного доступу до правосуддя, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 6), апеляційний суд вважає, що постановлена судом першої інстанції ухвала підлягає  скасуванню  з  направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - задовольнити.
Ухвалу  Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 лютого 2021 року  - скасувати  і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
            Повний текст постанови складений  24 березня 2021  року .

Судді: