ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«09 » лютого 2021 року 
м. Харків
справа № 645/789/20-ц
провадження № 22ц/818/1361/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -                  Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А.В., Хорошевського О.М., 
за участю секретаря -         Дмитренко А.Ю., 
учасники справи: 
позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,
відповідачка - ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2020 року в складі судді Федорової О.В.
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 отримала грошову позику в розмірі 30 112,00 грн, що в еквіваленті склало 1095,00 доларів США та зобов`язалася повернути позичені кошти до 21 лютого 2017 року. На підтвердження укладення даного договору ОСОБА_3 додатково написала розписку.

22 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала грошову позику в розмірі 18 190,00 грн на строк до 01 травня 2017 року. На підтвердження укладення даного договору ОСОБА_3 написала розписку.

01 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 отримала грошову позику в розмірі 46 000,00 грн, що в еквіваленті склало 1680,00 доларів США та зобов`язалася повернути позичені кошти до 08 березня 2017 року.

24 квітня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 отримала позику в розмірі 18 850,00 грн, що в еквіваленті склало 706,00 доларів США та зобов`язалася повернути позичені кошти до 01 травня 2017 року.

04 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладені договори про відступлення права вимоги за вказаними договорами позики. Таким чином, до неї перейшли права щодо звернення до відповідачки із вимогами про стягнення грошових коштів.

Зазначила, що станом на 25 березня 2020 року сума позики за договорами від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року в загальному розмірі становить 3481,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 96 677,12 грн, та за договором від 22 лютого 2017 року - 18 190,00 грн, що у сумі становить 114 867,12 грн.

Вказала, що згідно пункту 9.3 договорів позики ОСОБА_3 зобов`язалася сплатити штраф у розмірі 100% від суми позики, у разі порушення будь-якого зобов`язання.

Відповідно до пункту 11 кожного з договорів позики у разі прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання ОСОБА_3 зобов`язалася сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365% річних від простроченої суми.

Зазначила, що розмір відсотків річних станом на 25 березня 2020 року за договором позики від 14 лютого 2017 року становить 342 187,77 грн; за договором позики від 01 березня 2017 року - 518 933,75 грн, за договором позики від 24 квітня 2017 року - 207 485,72 грн, а всього 1 069 055,27 грн.

Посилалася на те, що загальний розмір грошових коштів, які ОСОБА_3 зобов`язана сплатити згідно договорів позики та договорів відступлення права вимоги станом на 25 березня 2020 року становить 1 280 599,51 грн.

Вважала, що розрахована сума занадто велика та вбачає можливим зменшити її з урахуванням принципів розумності та співмірності таким чином: сума боргу за договорами позики - 114 867,12 грн; штраф за договорами від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року - 96 677,12 грн; відсотки річних за договорами від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року - 288 455,76 грн, а всього 500 000,00 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договорами позики від 14 лютого 2017 року, 22 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року в загальному розмірі 500 000,00 грн, з яких 114 867,12 грн - сума позики за договорами від 14 лютого 2017 року, 22 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року; 96 677,12 грн - штраф за договорами від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року; 288 455,76 грн - відсотки річних за договорами від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року, а також всі понесені судові витрати.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 14 лютого 2017 року, 22 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року та 24 квітня 2017 року та договорами про відступлення права вимоги від 04 лютого 2020 року в загальному розмірі 500 000,00 грн, з яких 114 867,12 грн - сума позики за договорами від 14 лютого 2017 року, 22 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року та 24 квітня 2017 року; 96 677,12 грн - штраф за договорами від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року та 24 квітня 2017 року; 288 455,76 грн - відсотки річних за договорами від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року та 24 квітня 2017 року та витрати по сплаті судового збору в сумі 5420,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, стягнути з позивачки на її користь сплачений судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова перебувала справа № 645/4513/17, в якій ОСОБА_4 вже просив стягнути з неї заборгованість за договором позики від 24 квітня 2017 року на суму 18 850,00 грн та за його заявою позов залишено без розгляду. Вказала, що 22 лютого 2020 року нею складено розписку, а не договір, а відповідно до договору про відступлення права вимоги від 04 лютого 2020 року предметом договору є договір позики № б/н від 22 лютого 2017 року, а не розписка про отримання суми позики від 22 лютого 2017 року. Зазначила, що в провадженні судді Фрунзенського районного суду м. Харкова перебувала справа № 645/6787/18, в якій позивачем виступав ОСОБА_5 , який за договором відступлення права вимоги, яку йому відступив ОСОБА_4 , просив стягнути заборгованість з неї, в тому числі, і за договором позики від 01 березня 2017 року на суму 46 000,00 грн. У справі ухвалено судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Наразі справа перебуває у Верховному Суді. Вказала, що в матеріалах справи № 645/6787/18 наявний тотожний договір позики від 01 березня 2020 року, копію якого долучено до матеріалів цієї справи, а крім договору позики ще й розписку про отримання суми позики до нього. Примірники договорів позики від 01 березня 2020 року у справі № 645/6787/18 та № 645/789/20 є двома примірниками одного й того ж договору, а розписка, яка складається зазвичай лише в одному екземплярі, була долучена у справі № 645/6787/18, що пояснює, чому розписки про отримання суми позики у справі № 645/789/20 позивачем не долучено. Зазначила, що відповідно до договору про відступлення права вимоги від 04 лютого 2020 року, предметом якого є договір позики № б/н від 01 березня 2017 року, а при наявності двох примірників договору позики № б/н від 01 березня 2017 року (один у справі № 645/6787/18, а інший у справі № 645/789/20), неможливо встановити, який саме договір позики № б/н від 01 березня 2017 року є предметом договору про відступлення права вимоги від 04 лютого 2020 року. Вказала, що 25 січня 2017 року вона фактично взяла у борг тільки 600,00 доларів США і в подальшому, сплачуючи тільки процента за користування коштами і на вимогу ОСОБА_4 та його представників, підписувала нові договори, хоча кошти за цими договорами позики фактично не отримувала. Зазначила, що за таким же принципом укладено договір на 1500,00 доларів США від 01 березня 2017 року, наявний в матеріалах цієї справи як договір від 01 березня 2017 року на суму 1680,00 доларів США та був підставою позову у справі № 645/6787/18. Вказала, що інших коштів в борг вона у ОСОБА_4 фактично не брала. Вважала, що розмір штрафних санкцій значно перевищує суми боргу за договорами позики.

28 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначила, що саме на відповідачку покладено обов`язок доводити ті обставини, на які вона посилалася, в тому числі, і тотожність договорів позики від 01 березня 2017 року. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідачка належним чином не виконала умови договорів позики щодо повернення грошових коштів, а тому з неї підлягає стягненню на користь позивачки заборгованість.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність суму в розмірі 30 112,00 грн зі строком повного погашення боргу не пізніше 21 лютого 2017 року. Сторони домовились, що ця позика дорівнюється еквіваленту грошового зобов`язання в іноземній валюті. В якості еквівалента сторони приймають 1095,00 доларів США. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається одноосібно позикодавцем на день платежу.

Відповідно до пункту 2 цього договору позичальник свідчить, що отримав гроші від позикодавця повністю, ще до підписання договору.

Згідно пункту 5 цього договору у випадку порушення позичальником умов договору, позичальник зобов`язаний достроково виконати усі свої зобов`язання перед позикодавцем за договором в одноденний строк з моменту порушення позичальником умов договору. Підтвердження виконання позичальником своїх зобов`язань за договором є розписка, складена позикодавцем. Договір вважається виконаним позичальником лише після отримання ним від позикодавця відповідної розписки.

Пунктом 9.3 цього договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в пункті 1 договору. 

Пунктом 9.4 цього договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної у пункті 1 договору за кожен день прострочення виконання будь-якого зобов`язання за договором.

Пунктом 11 цього договору передбачено, що якщо позичальник прострочить виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365% річних від простроченої суми (а.с.16, 108).

Також, 14 лютого 2017 року ОСОБА_3 написала розписку про те, що отримала від ОСОБА_4 у позику суму у розмірі 1095доларів США на строк 7 днів до 21 лютого 2017 року та зобов`язалась повернути вказану суму позики в обумовлений строк (а.с.17, 109).

04 лютого 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором позики № б/н від 14 лютого 2017 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_3 . За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором.

Пунктами 2.1, 2.2 цього договору передбачено, що згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплатив первісному кредитору винагороду у розмірі 30 112,00 грн, що еквівалентна 1095,00 доларів США. Первісний кредитор свідчить, що отримав винагороду у розмірі 30 112,00 грн, що еквівалентна 1095,00 доларів США повністю до підписання цього договору.

Пунктами 3.1, 3.2 цього договору передбачено, що первісний кредитор зобов`язується передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, у термін до 05 лютого 2020 року. Первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором в термін до 10 лютого 2020 року шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього договору (а.с.18, 110).

22 лютого 2017 року ОСОБА_3 написала розписку про те, що є позичальницею тому, що отримала від ОСОБА_4 у позику суму у розмірі 18 190,00 грн на строк 7 днів до 01 травня 2017 року та зобов`язується повернути вказану суму позики в обумовлений строк (а.с.19, 111).

04 лютого 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором позики № б/н від 22 лютого 2017 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_3 . За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором.

Пунктами 2.1, 2.2 цього договору передбачено, що згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплатив первісному кредитору винагороду у розмірі 18 190,00 грн, що еквівалентна 661,00 доларів США. Первісний кредитор свідчить, що отримав винагороду у розмірі 18 190,00 грн, що еквівалентна 661,00 доларів США повністю до підписання цього договору.

Пунктами 3.1, 3.2 цього договору передбачено, що первісний кредитор зобов`язується передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, у термін до 05 лютого 2020 року. Первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором в термін до 10 лютого 2020 року шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього договору (а.с.20, 112).

01 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність суму в розмірі 46 000,00 грн зі строком повного погашення боргу не пізніше 08 березня 2017 року. Сторони домовились, що ця позика дорівнюється еквіваленту грошового зобов`язання в іноземній валюті. В якості еквівалента сторони приймають 1680,00 доларів США. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається одноосібно позикодавцем на день платежу.

Відповідно до пункту 2 цього договору позичальник свідчить, що отримав гроші від позикодавця повністю, ще до підписання договору.

Згідно пункту 5 цього договору у випадку порушення позичальником умов договору, позичальник зобов`язаний достроково виконати усі свої зобов`язання перед позикодавцем за договором в одноденний строк з моменту порушення позичальником умов договору. Підтвердження виконання позичальником своїх зобов`язань за договором є розписка, складена позикодавцем. Договір вважається виконаним позичальником лише після отримання ним від позикодавця відповідної розписки.

Пунктом 9.3 цього договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в пункті 1 договору. 

Пунктом 9.4 цього договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної у пункті 1 договору за кожен день прострочення виконання будь-якого зобов`язання за договором.

Пунктом 11 цього договору передбачено, що якщо позичальник прострочить виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365% річних від простроченої суми (а.с.21, 113).

04 лютого 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором позики № б/н від 01 березня 2017 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_3 . За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором.

Пунктами 2.1, 2.2 цього договору передбачено, що згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплатив первісному кредитору винагороду у розмірі 46 000,00 грн, що еквівалентна 1680,00 доларів США. Первісний кредитор свідчить, що отримав винагороду у розмірі 46 000,00 грн, що еквівалентна 1680,00 доларів США повністю до підписання цього договору.

Пунктами 3.1, 3.2 цього договору передбачено, що первісний кредитор зобов`язується передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, у термін до 05 лютого 2020 року. Первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором в термін до 10 лютого 2020 року шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього договору (а.с.22, 114).

24 квітня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність суму в розмірі 18 850,00 грн зі строком повного погашення боргу не пізніше 01 травня 2017 року. Сторони домовились, що ця позика дорівнюється еквіваленту грошового зобов`язання в іноземній валюті. В якості еквівалента сторони приймають 706,00 доларів США. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається одноосібно позикодавцем на день платежу.

Відповідно до пункту 2 цього договору позичальник свідчить, що отримав гроші від позикодавця повністю, ще до підписання договору.

Згідно пункту 5 цього договору у випадку порушення позичальником умов договору, позичальник зобов`язаний достроково виконати усі свої зобов`язання перед позикодавцем за договором в одноденний строк з моменту порушення позичальником умов договору. Підтвердження виконання позичальником своїх зобов`язань за договором є розписка складена позикодавцем. Договір вважається виконаним позичальником лише після отримання ним від позикодавця відповідної розписки.

Пунктом 9.3 цього договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в пункті 1 договору.

Пунктом 9.4 цього договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної у пункті 1 договору за кожен день прострочення виконання будь-якого зобов`язання за договором.

Пунктом 11 цього договору передбачено, що якщо позичальник прострочить виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365% річних від простроченої суми (а.с.23, 115).

04 лютого 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором позики № б/н від 24 квітня 2017 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_3 . За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором.

Пунктами 2.1, 2.2 цього договору передбачено, що згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплатив первісному кредитору винагороду у розмірі 18 850,00 грн, що еквівалентна 706,00 доларів США. Первісний кредитор свідчить, що отримав винагороду у розмірі 18 850,00 грн, що еквівалентна 706,00 доларів США повністю до підписання цього договору.

Пунктами 3.1, 3.2 цього договору передбачено, що первісний кредитор зобов`язується передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, у термін до 05 лютого 2020 року. Первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором в термін до 10 лютого 2020 року шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього договору (а.с.24, 116).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц, та постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 203/836/16-ц провадження № 61-35518св18, від 19 червня 2019 року у справі № 500/2765/15-ц провадження № 61-33894св18.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31жовтня 2018року (справа№ 707/2606/16-ц,провадження №61-28762св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18).

Із змісту договорів позики від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року та розписки від 22 лютого 2017 року вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склалися боргові відносини.

04 лютого 2020 року за договорами про відступлення права вимоги ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 право грошової вимоги до ОСОБА_3 , що виникли на підставі договорів позики від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року та розписки від 22 лютого 2017 року. 

Відповідно до частин 1, 2 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно частини 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року та 05 липня 2017 року, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу таких прав.

Як вбачається з матеріалів справи оригінали договорів позики та розписки знаходилися у ОСОБА_1 , які надані нею до суду першої інстанції, як того вимагає чинне законодавство.

Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позик, факт передання відповідачці в позику коштів, її зобов`язання повернути кошти, врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та дійшов правильного висновку про порушення прав позивачки щодо повернення відповідачкою заборгованості за позиками, тобто прав, за захистом яких вона звернулася до суду.

Вчинена сторонами письмова форма договорів позик є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. 

Належних доказів на спростування зазначених обставин відповідачкою не надано. Також, відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що у справі № 645/6787/18 ухвалено рішення саме за договором позики від 01 березня 2017 року, який є предметом розгляду в даній справі.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки підтвердив, що договори позики, які є предметом цієї справи, не розглядалася раніше судами та за цими договорами відсутні будь - які судові рішення. ОСОБА_3 укладала та переукладала безліч договорів позики, частина з яких є предметом цієї справи.

Що стосується стягнення неустойки, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частини третя статті 549 ЦК України).

Частиною другою статті 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтями 6 та 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, зокрема, щодо визначення сторонами його умов. 

Згідно з пунктом 9.3 договорів позик від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в пункті 1 договору.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачкою правомірно заявлені вимоги щодо стягнення з відповідачки штрафу в розмірі 100% від суми позик, що передбачено положенням статті 549 ЦК України та умовами договорів позик, яка і підлягає стягненню.

Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. 

Оскільки пунктом 11 договорів позики передбачено інший розмір процентів за порушення зобов`язання боржником (365%), тому наявні підстави для стягнення з відповідачки саме 365% річних на підставі частини третьої статті 625 ЦК України, оскільки ці проценти мають компенсаційний характер.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , уточнюючи позовні вимоги зменшила розмір заборгованості до загальної суми в розмірі 500 000,00 грн, зокрема, зменшила розмір процентів річних за договорами від 14 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року з 1 069 055,27 грн до 288 455,76 грн, які обґрунтовано і стягнуто судом першої інстанції.

Доводи та вимоги ОСОБА_3 , які викладені в апеляційній скарзі та стосуються фактично того, що з неї вже стягнуто заборгованість за договорами позики, тому позов задоволенню не підлягає, колегія суддів відхиляє, оскільки належних та допустимих доказів на їх підтвердження матеріали справи не містять та відповідачкою до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається  ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 12 лютого 2021 року.