ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/872/21 Справа № 201/13584/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Єлізаренко І. А., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лоцманський», про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя, - 

В С Т А Н О В И Л А:
       
       У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 02 жовтня 2018 року між нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу спільних дітей не мають, але від попереднього шлюбу вона утримує неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       У період спільного сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі було придбано: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,5 кв.м.; автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 . 
       Сімейне життя між подружжям поступово погіршувалися, втратилося почуття поваги та любові, шлюбні відносин припинилася фактично у кінці листопада 2019 року. Наразі сторони не підтримують відносини, мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач забрав свої речі з квартири спільного проживання, спільні грошові кошти, ключі від спільного майна. Зважаючи на це, вважала, що шлюб має бути розірвано. 
       Чоловік не визнає право власності позивача на квартиру, вважає себе єдиним власником, однак спірна квартира придбана спільними зусиллями у період шлюбу, хоч і зареєстрована на відповідача. У пункті 10 договору купівлі-продажу квартири вказано, що вона придбана у спільну сумісну власність, згоду на що позивач давала шляхом написання заяви нотаріусу. 
       У придбання квартири вона внесла свої кошти, займалася її пошуком, вела переговори з колишньою власницею квартири з метою отримати знижки. За рік офіційного шлюбу (з жовтня 2018 року) та 6 років цивільного шлюбу (з листопада 2012 року по 2018 рік) сторони мешкали у квартирі колишнього чоловіка позивача, який дозволяв позивачу там проживати. Коли відповідач був у відрядженні, вона доглядала його літню матір, а коли та померла, допомагала в її похованні. Також доглядала брата відповідача - ОСОБА_4 , у відсутність відповідача поховала його брата. Доглядала за хрещеною тіткою відповідача - ОСОБА_5 . Все це робила виходячи з засад довіри, взаємоповаги та любові. Однак чоловік покинув її, забрав подаровані нею речі та спільно накопичені кошти. 
На підставі викладеного, просила суд розірвати шлюб, визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири і на Ѕ частину автомобіля.
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом, посилаючись на те, що дійсно перебуває з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 2018 року. До цього ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком ОСОБА_7 . Шлюб між ними розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року, яке набрало законної сили 02 жовтня 2018 року. 
Стверджував, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 він не проживав з нею однією сім`єю, не вів спільне господарство, оскільки вона перебувала в іншому шлюбі й не мала наміру його розривати. Проживала ОСОБА_2 у квартирі свого чоловіка, тому він не міг проживати з нею у цій квартирі. 
Пояснив, що робота його пов`язана з тривалими відрядженнями. Коли він повертався до м. Дніпра, інколи залишався у ОСОБА_2 , однак постійно проживав у своєму будинку. З того моменту, як сторони почали зустрічатися, дарував ОСОБА_2 дорогоцінності, адже планував створити з нею сім`ю. У 2018 році наполіг на тому, щоб ОСОБА_2 розірвала попередній шлюб, щоб зареєструвати шлюб між ними. 
До реєстрації шлюбу у нього з ОСОБА_2 не було спільного бюджету. Він надавав їй кошти для придбання необхідних речей, а свої особисті кошти накопичував для того, щоб придбати квартиру для проживання з ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу. У 2016 році видав їй довіреність для отримання з його картки заробітної плати. Ці грошові кошти вона йому повертала, після прибуття з відрядження. 
Наполягав на тому, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана виключно за його особисті кошти в сумі 578 993,00 грн. (20 550 доларів США на той момент), оскільки з січня 2017 року по 01 жовтня 2018 року на його рахунок перераховано заробітну плату в сумі 31 276 доларів США. Крім того, 07 липня 2017 року він продав належну йому на праві власності квартиру за 90 190 грн. (3 500 доларів США на тоді). 
Своїх коштів у придбання квартири відповідач не вкладала, лише здійснювала пошук квартири, вела переговори з продавцем. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 відмовилася проживати у квартирі, залишилася проживати в квартирі колишнього чоловіка. Спірна квартира була здана в оренду. Коли відповідач повертався з відрядження, залишався у квартирі, де мешкала дружина або у своєму будинку. 
Також зазначив, що у травні 2019 року спільно з позивачем придбано гараж в Автогаражному кооперативі «Лоцманський». Рішенням виконкому Соборної районної в м. Дніпрі ради ОСОБА_2 затверджена як член цього кооперативу з гаражем № НОМЕР_3 . Попередньому члену кооперативу щодо гаражу № НОМЕР_3 ОСОБА_8 вони повністю відшкодували витрати на будівництво гаражу. 17 липня 2019 року ОСОБА_2 сплатила на рахунок Автогаражного кооператива «Лоцманський» членські внески та вступний внесок в сумі 1100 грн. У вересні - жовтні 2019 року придбані матеріали для гаражу на суму 6 000,00 грн., які підтверджуються на суму 2 550,11 грн.
На підставі викладеного, просив визнати квартиру АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю, визнати за ним і ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частку пайового внеску за гараж № НОМЕР_3 в Автогаражному кооперативі «Лоцманський», компенсувати судові витрати пов`язані із розглядом справи.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
       Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 02 жовтня 2018 року Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 794 — розірвано.
Визнано квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 63,5 м.кв (житловою площею – 39,2 м.кв) спільною сумісною власністю подружжя, нажитою під час шлюбу.
       Визнано за ОСОБА_2 право приватної спільної часткової власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 63,5 м.кв (житловою площею – 39,2 м.кв).
       Визнано за ОСОБА_2 право приватної спільної часткової власності на Ѕ частину автомобіля марки «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 .
       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносин, тому шлюб підлягає розірванню, придбання майна в період перебування сторін у шлюбі створює презумпцію спільної сумісної власності, тому підлягає поділу в рівних частинах як того вимагає ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_1 ця презумпція не спростована та не наведено обґрунтованих підстав для задоволення його зустрічного позову.
       Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні його позову та визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірної квартири, задовольнивши його зустрічний позов та відмовивши у задоволенні вимог ОСОБА_2 в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_2 права приватної спільної часткової власності на 1/2 частку квартири спірної квартири.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що на придбання спірної квартири було витрачено особисті кошти, отримані ним в якості заробітної плати, які ОСОБА_2 отримувала за наданою ним довіреністю, та отримані від продажу належної йому квартири за договором купівлі продажу від 07 липня 2017 року. Своїх особистих коштів в придбання спірної квартири ОСОБА_9 не вкладала. Так як право власності на спірний гараж за відповідачем не зареєстровано, однак, всі витрати на його будівництво відшкодовані попередньому власникові, поділу підлягають пайові внески у вигляді грошових коштів, так як сторони подружжя набули членства в Автогаражному кооперативі “Лоцманський”.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірної квартири, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно вимогам ч.1 ст.367 ЦПК України, рішення суду першої інстанції переглядається в оскаржуваній частині.
       У грудні 2020 року ОСОБА_2 надіслала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим та не підлягає скасуванню. 
Свою позицію мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки спірна квартира придбана під час перебування у шлюбі, а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_1 , спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана лише за його особисті кошти.
       Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 2018 року. 
Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,5 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. Згідно пункту 4 договору, продаж вчинено за 578 993,00 грн. У пункті 10 договору, купівля квартири здійснена за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_2 (а.с. 23 - 24). 
Водночас, як встановлено судом, до укладення шлюбу з ОСОБА_1 ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 . Шлюб між ними розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2018 року у справі № 201/7953/18, яке набрало законної сили 01 жовтня 2018року (а.с. 90). 
Рішенням суду встановлено, що подружні відносини між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 були припинені з серпня 2015 року. ОСОБА_10 підтвердив, що вони з ОСОБА_2 перебували у близьких відносинах з 2013 року. 
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
У пункті 10 договору купівлі-продажу спірної квартири засвідчено, що продавець ознайомлений із заявою дружини покупця ( ОСОБА_2 ) про згоду на придбання нерухомого майна, що набувається у спільну сумісну власність подружжя.
       У день укладення правочину ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву, якою надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на укладення і підписання договору купівлі-продажу та на придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах на його власний розсуд, вищезазначене нерухоме майно набувається у спільну сумісну власність подружжя.
У заяві вказала, що цей правочин відповідає інтересам їх сім`ї. Шлюб з ОСОБА_1 зареєстрований 02 жовтня 2018 року Зміст ст. ст. 57-67 СК України та ст.ст. 368, 369 ЦК України їй нотаріусом роз`яснено (а.с. 128).
Вартість квартири в сумі 578 993,00 грн. станом на 05 жовтня 2018 року (згідно офіційного курсу долара НБУ за 1 долар США – 28,1750 грн.) становить 20 549,88 доларів США.
В матеріалах справи міститься виписка з банківського рахунку ОСОБА_1 за період з 04 січня 2017 року по 08 грудня 2019 року. На означений рахунок відповідач отримував заробітну плату, працюючи у компанії «Global Seaways S.А. Company complex ajelta». Всього за указаний період отримав 43 672 доларів США. До придбання квартири відповідач отримав всього 31 270 доларів США.
       Коштів, які заробив позивач до придбання квартири дійсно вистачило б для придбання квартири за 20 549,88 доларів США.
       Однак, слід звернути увагу, що кошти в сумі 31 270 доларів США накопичувалися впродовж майже двох років - з січня 2017 року і до жовтня 2018 року, а квартира у АДРЕСА_3 , була відчужена відповідачем у липні 2017 року, тобто за рік до придбання спірної квартири.
Як встановлено судом, отримані відповідачем кошти позивач за довіреностями знімала з його рахунку, які потім повертала відповідачеві (а.с. 131, 132).
        Водночас відповідачем суду не представлено й доказів інших витрат. Крім того, як вказувала позивач й сам відповідач, вони разом відпочивали, відповідач надавав позивачці кошти на придбання одягу, прикрас тощо.
        Окрім того, виписка з банківського рахунку ОСОБА_1 за період з 04 січня 2017 року по 08 грудня 2019 року містить не лише доходи, а й витрати. Зокрема, слід звернути на такі значні суми як: виплата з поточного рахунку 14 червня 2017 року в сумі 2 217,40 доларів США, виплата з поточного рахунку 15 вересня 2017 року в сумі 984,00 доларів США, виплата з поточного рахунку 12 лютого 2018 року в сумі 1971,00 доларів США, видача готівки з поточного рахунку 29 серпня 2019 року в сумі 2388,00 доларів США. Виписка також містить інші виплати з поточного рахунку ОСОБА_1 . 
       Позивач поповнювала відповідачеві рахунок на телефонах, що підтверджується відповідними чеками на загальну суму 17 050 грн. за період з 02 березня 2016 року і до 16 квітня 2018 року, що засвідчує наявність витрат у відповідача, якщо слідувати його поясненням, що це були виключно його кошти (а.с. 141 – 142).
       Таким чином, ОСОБА_1 не доведено, що на придбання квартири було витрачено виключно особисті кошти, отримані від його заробітку, доказів того, що такі кошти в повному обсязі відкладалися ним особисто на придбання квартири, суду також надано.
       Перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах та ведення спільного побуту підтверджується показаннями свідків, допитаних у суді першої інстанції та нотаріально посвідченими поясненнями сусідів. 
       При цьому, відповідач не заперечував, що квартира придбавалася для спільного їх проживання, а до цього вони проживали у квартирі колишнього чоловіка ОСОБА_2 . Намір сторін придбати квартиру також підтверджується договором про надання послуг з пошуку квартири від 01 липня 2018 року, укладеним між ОСОБА_2 і ріелтером ОСОБА_11 , додатком до договору, про перегляд об`єктів нерухомості, актом про виконання договору від 21 липня 2018 року (а.с. 138 – 140).
       Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
       Встановивши, що на час укладення договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, і відповідачем не доведено, що квартира була придбана виключно за його особисті кошти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу за правилами ст.ст. 60, 69, 70 СК України.
       Що стосується зустрічних позовних вимог про визнання права власності за кожним на 1/2 частку пайового внеску за гараж № НОМЕР_3 в Автогаражному кооперативі «Лоцманський» в м. Дніпрі, суд приходить наступних висновків.
       Рішенням виконкому Соборної районної в м. Дніпрі ради від 24 травня 2019 року № 165 наданий дозвіл на затвердження в списку членів автогаражних кооперативів, у члена кооперативу ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , гараж № НОМЕР_3 . Попереднім членом автогаражного кооперативу щодо гаражу № НОМЕР_3 була ОСОБА_8 , яка виключена з членів кооперативу.
       Відповідач вказував, що вони з позивачем в повному обсязі відшкодували витрати ОСОБА_8 на будівництво гаражу. Однак доказів зазначених обставин матеріали справи не містять, наявні лише чеки, що посвідчують придбання у вересні, жовтні 2019 року матеріалів для гаражу на суму 2 550,11 грн. (а.с. 54).
       17 липня 2019 року ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, сплатила на рахунок Автогаражного кооперативу «Лоцманський» членські внески та вступний внесок на суму 1 100,00 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 54).
       Разом з тим, судом встановлено, що право власності на гараж № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_4 за жодним з подружжя не зареєстровано.
       Посилаючись на п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.06.1991р. № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів», відповідач вважає, що об`єктом поділу між подружжям є пайові внески в автогаражний кооператив «Лоцманський», адже право власності на спірний гараж за ОСОБА_2 не зареєстроване.
       Згідно із п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що: а) член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом; б) внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя.
       Згідно із ст. 2 Закону України «Про кооперацію» вступний внесок - грошовий чи інший майновий неповоротний внесок, який зобов`язана сплатити особа у разі вступу до кооперативної організації; членський внесок - грошовий неповоротний внесок, який періодично сплачується членом кооперативного об`єднання для забезпечення поточної діяльності кооперативного об`єднання.
       Паєм є майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки.
       Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 повністю внесла свій пай за гараж, і тим самим набула право власності на гараж, а тому відсутній об`єкт поділу (пай) як такий.
       З огляду на встановлені обставини справи, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні зустрічного позову.
       Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 придбав спірну квартиру за особисті кошти отримані ним в якості заробітної плати, які ОСОБА_2 отримувала за наданою ним довіреністю, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять прямих доказів, які б безспірно свідчили про походження коштів, витрачених саме на придбання спірної квартири, й не підтверджують того, що така квартира є його особистою власністю, а не спільним майном подружжя. 
       Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять доказів щодо доходів ОСОБА_2 та факту внесення нею особистих коштів на придбання спірної квартири, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
       Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
       Той факт, що ОСОБА_2 до 01 жовтня 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, не є беззаперечним доказів того, що остання не мала взагалі коштів, а тим більш – не є підставою для визнання спірної квартири особистою власністю лише одного з подружжя, оскільки доведенню підлягає інша обставина – приналежність коштів, за які квартира придбана лише одному з подружжя.
       Не дивлячись на те, що не покладається на відповідача у даному спорі обов`язку по доведенню відсутності у позивача власних доходів, з огляду на представлені останньою докази, позивача не можна вважати такою, що взагалі не мала ніяких доходів, оскільки означене спростовується показаннями свідків, які зазначили, що ОСОБА_2 займалася торгівлею коштовностей. Крім того, ОСОБА_2 мала на утриманні неповнолітнього сина від попереднього шлюбу ОСОБА_3 , з яким вона проживає.
       Та обставина, що відповідач мав досить велику заробітну плату, а позивач не була офіційно працевлаштована, не є достатнім і беззаперечним доказом того, що квартира була придбана лише за особисті кошти відповідача.         
Процесуальним обов`язком відповідача є спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, а не доведення перед судом того, що позивач не мала свого доходу.
       Таким чином, оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у визнанні спірної квартири особистою власністю одного з подружжя.
       Доводи апеляційної скарги про те, що поділу підлягають пайові внески у вигляді грошових коштів, так як сторони подружжя придбали гараж та ОСОБА_2 набула членства в Автогаражному кооперативі “Лоцманський”, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки доказів внесення сторонами пайових внесків матеріали справи не містять. Відповідач фактично просить поділити не пайовий внесок, а членський і вступний внесок, які лише засвідчують здійснення членом кооперативу періодичного грошового вкладу для забезпечення поточної діяльності кооперативу (членський внесок) і сам вступ до кооперативу (вступний внесок), тому ці внески не можуть бути є об`єктом поділу як спільна сумісна власність подружжя. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та особистого тлумачення скаржником норм матеріального права на свою користь.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, тому рішення суду в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.
       Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року — в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю.Петешенкова

Судді: І.А.Єлізаренко
                                                                       
                                                                                Т.П.Красвітна