Номер провадження: 22-ц/813/5949/21 
Номер справи місцевого суду: 509/2461/17
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.01.2021 року                                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 , 
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 лютого 2019 року у складі судді Гандзій Д.М., 
встановив:
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення його в спірне приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позову позивач послався на те, що він є колишнім чоловіком відповідачки, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2003, а до цієї дати, він разом з відповідачкою проживав спільно без реєстрації шлюбу з 1993 року, на виділеній земельній ділянці разом будували спірний будинок, в якому в подальшому, після закінчення будівництва стали проживати з вересня 2003 року. Як стверджує позивач, без його згоди, відома та присутності, після того, як відповідачка подала позов про розірвання шлюбу з ним та рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2012 їхній шлюб було розірвано, він, не знаючи про вказане рішення суду, продовжував проживати у вказаному будинку, сплачуючи комунальні послуги, добудовуючи спірний будинок та проводячи в ньому ремонтні роботи. На підтвердження свого постійного проживання у вказаному будинку, позивач посилається на те, що у вересні 2016 року у зазначеному будинку сталася крадіжка, після чого вони разом з відповідачкою звернулися до органів поліції, було порушено кримінальне провадження, він був допитаний у якості потерпілого у спірному будинку за вказаною вище адресою. Однак, у вересні 2016 року відповідачка змінила замки на дверях вказаного будинку та не впустила його до їхнього будинку, в якому залишилися всі його особисті речі, мотивуючи це рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.05.2013 за її позовом, про який він не знав і яким його було визнано таким, що втратив право користування спірним житловим будинком та зобов`язано Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області зняти його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, та яке згодом, за його апеляційною скаргою було скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.05.2017, з ухваленням нового рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позивач вказує, що у нього немає іншого житла, а відповідачка перешкоджає йому в проживанні у спірному будинку, з приводу чого, він звертався з заявами до органів поліції у 2016 - 2017 роках, які залишились робітниками поліції без належного реагування. 
У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання останнього звільнити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати не чинити перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном – вказаним будинком, стягнувши з відповідача судові витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування зустрічного позову позивач послалася на те, що право власності ОСОБА_2 на спірний будинок виникло 25.04.2003. Також, будівництво спірного будинку ОСОБА_2 здійснювала за свої особисті кошти та всі комунальні платежі сплачувала самостійно, будь-яких особистих речей ОСОБА_1 у її будинку немає, так як він їх забрав добровільно. Своїми протиправними діями (сварки, бійки та погрози життю), які він періодично влаштовує, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та з`являючись до її будинку з приводу його користування і проживання у вказаному будинку, перешкоджає вільно розпоряджатися своєю власністю. 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення – відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком задоволено; зобов`язано ОСОБА_1 звільнити житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного - відмовити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що допитані свідки спілкувалися зі ще недопитаними. Судом не було залучено до справи письмові докази, копію справи №2/509/1513/13. Відчувалася неупередженість суду, суд робив зауваження позивачу за вільні пояснення. Не було надано можливості висловити репліку. Відвід не був задоволений. Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 мешкав з ОСОБА_2 з 1997 року, а з 2001 проживав за спірною адресою, що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.05.2017, доказів вибуття з якої не надано. У рішенні неправильно відображені пояснення свідків, які підтвердили, що лише декілька років не бачили ОСОБА_1 у спірному будинку. До поліції ОСОБА_2 з приводу поведінки чоловіка впродовж 2014-2018 років не зверталася. З моменту придбання житлового будинку до вересня 2016 року мешкав разом з ОСОБА_2 , вів спільне господарство, робив ремонт.
21.12.2020 від представника апелянта надійшла заява про розгляд справи за відсутністю ОСОБА_1 та його представника.
ОСОБА_2 в судове засідання 22.12.2020 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.
Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді у суді, апелянт свої доводи виклав в апеляційній скарзі, в інших судових засіданнях його представник надав пояснення, представник ОСОБА_2 зі змістом апеляційної скарги та матеріалами справи на стадії апеляційного перегляду був ознайомлений (а.с. 110, т. 2), в судове засідання не з`явився, суд вирішив розглянути справу без участі сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст судового рішення складений 16.01.2021.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 з 14.08.1987 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який 25.06.1997 було розірвано.
25.04.2003 за ОСОБА_2  зареєстровано право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 177,10 кв.м, житловою 96,5 кв.м, розташованого за адресою:  АДРЕСА_2  та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 08.12.2005, ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою.
В свою чергу, ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , який 02.07.2003 було розірвано.
20.09.2003 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.
24.03.2005 ОСОБА_1 був зареєстрований в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 набула право власності на спірний будинок до вступу в шлюб з ОСОБА_1 та до реєстрації його місця проживання у ньому. 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.02.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
У вказаному рішенні зазначено, що між подружжям спільне життя не склалося у зв`язку з виявленням несумісності характерів, різних поглядів на життя і моральних цінностей, сторони втратили один до одного почуття любові, поваги, взаємодопомоги, порозуміння, у зв`язку з чим постійно між подружжям виникали сварки, вони припинили спільне проживання 3 роки тому назад і з того часу, не підтримують між собою шлюбних стосунків, а тому позивачка вважає, що їхній шлюб носить формальний характер, подальше спільне проживання з відповідачем неможливе і буде суперечити правам обох сторін. 
Отже, враховуючи, що дата ухвалення рішення була у грудні 2012 р. сторони припинили спільне проживання як подружжя з 2009 року, у зв`язку з чим між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договори найму спірного будинку за яким власниця будинку здала у тимчасове користування ОСОБА_1 житло, строк дії договору сплив 16.11.2018. 
З акту, складеного депутатом Таїровської сільради від 25.08.2017 вбачається, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 не зареєстрований та не проживає.
Таким чином, після набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_1 покинув спірний житловий будинок та не проживав в ньому. 
Разом з тим з пояснень свідка ОСОБА_4 , сусіда позивача та відповідачки ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 проживав разом з відповідачкою з 2003 року, після закінчення нею будівництва спірного будинку. Останній періодично зловживав спиртними напоями. Сторони припинили спільне проживання внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_1 , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння влаштовував сварки з ОСОБА_2 , наслідком чого стали численні хвороби відповідачки, у зв`язку з чим, вона стала інвалідом ІІ-ої групи.
За поясненнями свідка ОСОБА_5 , сусіда обох сторін, останній неодноразово бачив ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, був свідком сварок, які ОСОБА_1 влаштовував відносно ОСОБА_2 . Відповідачка неодноразово скаржилась йому на протиправну поведінку ОСОБА_1 . Будівництво будинку та його поточний ремонт здійснювали наймані робітники та син відповідачки ОСОБА_6 , а ОСОБА_1 ніякої участі в будівництві та ремонті спірного будинку не приймав.
Свідок ОСОБА_7 , яка також є сусідкою відповідачки ОСОБА_2 вказала, що ОСОБА_1 часто зловживав спиртними напоями, під час перебування сторін у шлюбі, між ними часто виникали сварки на подвір`ї будинку, свідком яких вона була особисто та ініціатором яких виступав ОСОБА_1 . Внаслідок численних сварок між подружжям, ОСОБА_2 стала часто хворіти, у неї суттєво погіршилось здоров`я, загострилась бронхіальна астма, на яку вона тривалий час хворіла, вона стала ще частіше задихатися, постійно перебуваючи на лікуванні у медичних закладах, наслідком чого стало отримання останньою ІІ-ої групи інвалідності. Всі сварки, які відбувались між подружжям на протязі 2005–2016 р.р. провокував саме ОСОБА_1 у стані сп`яніння. Щодо будівництва спірного будинку, свідок підтвердила, що воно закінчилось у 2003 році за участю бригади будівельників, яких вона особисто порекомендувала ОСОБА_2 . 
З показань свідка ОСОБА_8 вбачається, що вона знає обох сторін з 1994 року. Спірний будинок будувався ОСОБА_2 особисто за власні кошти. Після одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вересні 2003 року останній переїхав до ОСОБА_2 . На протязі 2005-2006 р.р., вона неодноразово була свідком сварок, які влаштовував ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння. Внаслідок численних сварок між подружжям, стан здоров`я ОСОБА_2 значно погіршився.
Вказані вище обставини підтверджуються висновком про розгляд звернення ОСОБА_2 на ім`я начальника Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 26.09.2016 про відмову ОСОБА_1 покинути її домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 з підстав існування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2012, яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. 
Висновком про розгляд звернення ОСОБА_1 від 26.09.2016 підтверджено, що ОСОБА_2 не впускає його додому за адресою: АДРЕСА_2 , під час проведення перевірки за яким, ОСОБА_2 знову повідомила інспектора поліції про існуюче рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2012, яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.
Свідчення свідків щодо стану здоров`я відповідачки ОСОБА_2 підтверджуються численними довідками, виписками з історії хвороби, виписками з медичних карток стаціонарного хворого, направленнями лікаря на патологічне дослідження за період з 2010 по 2017 роки та як наслідок, довідкою до Акту огляду МСЕК серії 12ААА № 897430 про ІІ групу інвалідності загального захворювання на ім`я ОСОБА_2 .
За рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.05.2017, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 19.10.2017, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.05.2013, вказане рішення скасоване з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстраційного обліку відмовлено.
Отже, за час проживання позивача у спірному будинку між сторонами постійно виникали конфлікти щодо користування житловим приміщенням та склалися вкрай неприязні стосунки, у зв`язку з чим неодноразовими були звернення до правоохоронних органів.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України).
У постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Звертаючись з первісним позовом до суду, позивач зазначав, що не втратив право користування спірним житлом як колишній член сім`ї власника житла, з реєстрації місця проживання у цьому будинку не знятий, продовжує вважати спірний будинок своїм житлом, на користування яким має право, однак ОСОБА_2 чинить перешкоди у здійсненні позивачем цього права. Будь – якими іншими правовими підставами право на вселення ОСОБА_1 не обґрунтовано. 
В свою чергу, зустрічні позовні вимоги базуються на тому, що сторони спільно не проживають, спільне господарство не ведуть, проте ОСОБА_1 періодично з`являється до будинку ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння та чинить сварки, влаштовує бійки, що негативно позначилося на стані її здоров`я.
Отже, спір, який виник у справі, стосується наявності або відсутності у ОСОБА_1 права користування спірним житловим будинком між власником цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбних відносин між сторонами.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), від 02 грудня 2010 року), поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17, провадження N 14-64цс20 Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. ЖК Української РСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
У даному випадку апеляційний суд бере до уваги баланс інтересів між правом позивача ОСОБА_1 користуватися спірним будинком та захистом права власності відповідача ОСОБА_2 , вважає, що відмова у задоволенні позову про вселення та задоволення зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні будинком судом першої інстанції є пропорційним щодо вирішення балансу інтересів сторін у цій справі у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у ситуації постійних конфліктів, які унеможливлюють їх спільне проживання в одному будинку слід надати перевагу захисту права власності ОСОБА_2 перед правом користування ОСОБА_1 спірним будинком.
Разом із тим, встановивши, що права ОСОБА_2 порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, інтереси ОСОБА_2 , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. 
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення первісного позову та обґрунтованість вимог зустрічного позову. 
Доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду справи апелянт відчував упереджене ставлення суду до нього, свідки до початку слухання справи між собою спілкувалися, у клопотанні про залучення вагомих письмових доказів по справі було відмовлено, не приєднано до матеріалів даної справи копії матеріалів справи про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку є абстрактними, не підтверджені будь-якими доказами та на правильність вирішення даного спору не впливають.
Посилання апелянта на рішення апеляційного суду Одеської області від 23.05.2017 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи, яка втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, яким було встановлено, що ОСОБА_1 з 2001 року по день прийняття рішення апеляційним судом проживав за адресою: АДРЕСА_2 , апеляційний суд вважає недоречними з огляду на те, що актом, складеним депутатом Таїровської сільради від 25.08.2017 встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не зареєстрований та не проживає. Крім того, його вимоги про вселення є окремим підтвердженням того, що в будинку він не проживає. 
Щодо неприйняття доказів судом першої інстанції, які б підтверджували участь ОСОБА_1 у будівництві спірного будинку то такі докази на суть вирішення даного спору не впливають, право власності ОСОБА_2 не оспорено, набуте до виникнення шлюбних відносин з ОСОБА_1 , відтак на виникли відносини не впливають.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 16.01.2021. 

Головуючий:

Судді: