Номер провадження: 22-ц/813/4748/21 
Номер справи місцевого суду: 496/2925/17
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Громіка Р.Д., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 12 липня 2018 року клопотання відповідачки ОСОБА_1 про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – задоволено. Залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Шевченко Юлію Анатоліївну (а.с. 105). 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 ), про визнання заповіту недійсним – задоволено. 
Визнано недійсним заповіт складений 12.12.2012 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним – відмовити. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити рішення Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року без змін, а скаргу – без задоволення (а.с. 233-235). 
В судове засідання, призначене на 11.02.2021 року,  сторони не з`явилися.
09.02.2021 року до канцелярії апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 у якому представник просила суд визнати причини її неявки до судового засідання апеляційної інстанції поважними та відкласти розгляд справи на іншу справу, про що її сповістити, у зв`язку із запровадженням Україні карантину через спалах у світі короно вірусу. 

11.02.2021 року від ОСОБА_2 також до канцелярії апеляційного суду надійшла заява, у якій останній просить вказану справу слухати у його відсутність. 
Вищевказане клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Так, згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».
Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинностіз 26 жовтня 2020 року.
Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін,а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи та розглянути справу за відсутності її учасників.
Окрім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.
При цьому, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 мала можливість подати клопотання про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, однак таким правом не скористалася.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам в повній мірі відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 26.08.1997 року зареєстрованого в реєстрі під № 39, яким заповіла все своє майно в рівних частинах (а.с. 66).
ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 394 (а.с. 10). Причиною смерті ОСОБА_3 є печінково-ниркова недостатність, асцит цироз печінки, що підтверджується довідкою про причину смерті № 9 від 06.04.2017 року (а.с. 110).
ОСОБА_3 являлась рідною сестрою сторін по справі, що підтверджується матеріалами справи, а саме: свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 25 березня 1957 року (а.с. 11), свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 (а.с. 47) та актовим записом № 405 від 30.06.2017 року (а.с. 12).
За життя ОСОБА_3 навчалася протягом 4-х років в швейній майстерні Лиманської допоміжної школи-інтернат та отримала посвідчення про її закінчення (а.с. 14-115).
Позивач звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори з питанням про отримання спадщини, що підтверджується заявою № 1062 від 04.08.2017 року (а.с. 50), але нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, так як Біляївською районною державною нотаріальною конторою 12 грудня 2012 року за реєстровим № 1-3111, від імені ОСОБА_3 посвідчено заповіт на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 13).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з наявності підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , складеного та посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. за реєстровим номером 1-3111 від 12.12.2012 року, у зв`язку із тим, що на момент складення заповіту заповідач не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. ( ч.1-3 ст. 1223 ЦК України).
Судовим розглядом справи встановлено, що ОСОБА_3 склала заповіт від 12.12.2012 року, посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області – Шевченко Ю.А. та зареєстрований в реєстрі під № 1-3111 на ім`я ОСОБА_1 згідно якого, померла заповіла останній все своє майно (а.с. 37).
ОСОБА_1 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується заявою, з якою відповідач звернулась до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області № 516 від 14.04.2017 року (а.с. 35).
Матеріалами справи, також встановлено, що ОСОБА_3 була інвалідом 2 групи, що підтверджується Довідками до акту огляду МСЕК серії 2-18ОБ № 082204 та серії 2-18 ОД № 000356 (а.с. 14).
Згідно довідки виданої Граденицькою лікарняною амбулаторією загальної практики-сімейної медицини № 259 від 07.05.2018 року, вбачається, що ОСОБА_1 доглядала за хворою сестрою – ОСОБА_3 (а.с. 112).
Відповідно до довідки Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області № 1367 від 04.07.2018 року, компрометуючих матеріалів по відношенню до ОСОБА_3 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , Граденицька сільська рада Біляївського району Одеської області не мала. Скарг та нарікань на її поведінку від сусідів і жителів села в сільську раду не надходило (а.с. 116).
Крім того, судом першої інстанції та при перегляді справи в апеляційній інстанції, також встановлено, що ОСОБА_3 лікувалась у психіатричній лікарні, що підтверджується листом від КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2» від 24.11.2017 року (а.с. 17) та медичною карткою стаціонарного хворого № 2336 та виписками з Одеської обласної психіатричної лікарні № 2 та їй було встановлено діагноз «помірна розумова відсталість із суттєвими емоційно-вольовими розладами».
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про наявності підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 складеного та посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. за реєстровим номером 1-3111 від 12.12.2012 року, у зв`язку із тим, що на момент складення заповіту заповідач не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції поклав в основу рішення лише висновок експертизи, який не міг бути прийнятий до уваги, оскільки не відповідає принципам об`єктивності, всесторонності та повноти дослідження.
Разом з тим, вказані доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне. 
Так, у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до п. 2 ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування.
Зазначене також роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»
У відповідності до вимог ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16.10.2019 року по справі № 530/1349/16-ц.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду даної справи, з метою встановлення наявності стану у заповідача на момент складення заповіту, ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року призначено по справі посмертну судову психіатричну експертизу на розгляд якої поставлені наступні питання:
-чи розуміла значення своїх дій і (або) керувала ними ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , в момент складання заповіту – 12.12.2012 року?
Виконання судової психіатричної експертизи було доручено судово-психіатричним експертам відділення судово-психіатричних експертиз КУ «Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я», за адресою: м. Одеса, по вул. Ак. Воробйова, 9, попереджено експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (а.с. 82).
Згідно висновку судово-психіатричних експертів №189, станом на 12.12.2012 року (момент складення оспорюваного заповіту) ОСОБА_3 страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Помірної розумової відсталості із суттєвими емоційно-вольовими розладами», що абсолютно позбавляло її здатності усвідомлювати (розуміти) значення своїх дій та керувати ними (а.с. 84-87).
На думку колегії суддів, висновок експертизи не викликає сумнівів в його правильності, незаконності чи необґрунтованості.
Щодо посилання відповідача на те, що вказаний висновок не відповідає принципам об`єктивності, всесторонності та повноти дослідження, то зазначені доводи спростовується матеріалами справи, оскільки вся медична документація, яка містилась в матеріалах справи на час проведення експертизи, була досліджена судовими експертами з наданням відповідних оцінок; обґрунтованих підстав для сумнівів щодо висновків проведеної експертизи  відповідачем, на переконання колегії, не наводилось, тому у суду першої інстанції не було підстав визнавати наявність дефектів висновку експертів (необґрунтованості, неповноти або його неясності) та вважати його неналежним доказом.
При цьому, клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи відповідачем у суді першої інстанції не заявлялося, як і не було заявлено такого клопотання у суді апеляційної інстанції. 
Посилання скаржника на показання свідків сторони відповідача, згідно з якими заповідач усвідомлював значення своїх дій на день складання заповіту, не впливають на обґрунтованість рішення суду першої інстанції зводяться до переоцінки доказів.
Колегія суддів зазначає, що приписами статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, суд першої інстанції, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку про  перебування заповідача у момент укладення спірного правочину у стані, що перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак мало місце не додержання вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених ст.203 ЦК України.
Також, під час слухання справи у суді апеляційної інстанції, 17.08.2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання у якому остання просила суд апеляційної інстанції прийняти до матеріалів справи та дослідити при розгляді даної апеляційної скарги наступні додаткові докази: довідку виконкому Граденицької сільської ради народних депутатів в Біляївському районі Одеської області від 08.06.1992 року; договір страхування майна №744210; договір №105/280 та додаткову угоду до нього від 19.12.2008 року; договір №280 про користування електричною енергією з побутовим користувачем; договір купівлі – продажу №367 від 29.01.2010 року; свідоцтво про смерть ОСОБА_7 ; Профспілковий квіток ОСОБА_3 ; Громадянський паспорт ОСОБА_3 ; довідка Граденицької лікарняної амбулаторії загальної практико – сімейної медицини за №62 від 30.03.2017 року; медичну довідку від 07.05.2018 року; акт про не проживання.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до п. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Однак, апелянтом не надано до апеляційного суду жодних доказів неможливості подання зазначених документів, до суду першої інстанції.
Окрім того, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, а безпідставне прийняття нових доказів на стадії апеляції може призводити до скасування рішень районних судів, а надалі – до скасування рішень апеляційних судів і залишення в силі попередніх.
З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про неповноту встановлення судом обставин справи, про порушення судом процедури залучення доказів та їх оцінки, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до припущень, переоцінці доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, зокрема, медичних документів, не спростовують висновків суду та не впливають на правильність ухваленого судового рішення.
Встановивши, що спадкодавець на час укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджується наявними у справі доказами, а саме висновком судово-психіатричних експертів №189, суд обґрунтовано визнав оспорюваний заповіт недійсним за правилами ст. 225 ЦК України.
З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16.02.2021 року. 

Головуючий                                                                 Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Р.Д. Громік

О.С. Комлева