10.02.21
22-ц/812/394/21
Єдиний унікальний номер судової справи: № 480/361/19 
Номер провадження № 22-ц/812/394/21 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,
за участю: представника позивача - Заливчого Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства «Акцент-Банк»
на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Войнарівського М.М. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (надалі - АТ «Акцент-банк») про визнання зобов`язання припиненим та стягнення надлишково сплачених коштів та пені, 

в с т а н о в и л а :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Акцент-Банк» про визнання зобов`язання припиненим та стягнення надлишково сплачених коштів. 
Позивач зазначав, що між ним та АТ «Акцент-Банк» 25 вересня 2016 року було укладено договір про надання банківських послуг який складається з Анкети - заяви та Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті Банка. На підставі Анкети-заяви було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 з наданням кредитної картки на який було встановлено кредитний ліміт. Вказував на те, що проходить службу у Національній поліції України. У період з 11 грудня 2015 року у складі батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миколаїв» ГУНП в Миколаївській області неодноразово направлявся для виконання завдань визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби по охороні публічної безпеки в районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей. 
Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, оголошено часткову мобілізацію та до цього часу відповідного рішення про демобілізацію не приймалось. 
У відповідності до п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив не нараховувати відсотки за договором про надання банківських послуг від 25 вересня 2016 року на підставі якої 17 листопада 2017 року частково було здійснено перерахунок заборгованості за нарахованими відсотками та штрафом у сумі 2360,14 грн. та 150,00 грн.
Починаючи з грудня 2017 року Банк продовжив нарахування відсотків та штрафних санкцій (пені), незважаючи на те, що особливий період, протягом якого діють пільги для військовослужбовців, встановлені вищевказаним законом, не закінчився. 
14 грудня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Банку з проханням здійснити перерахунок заборгованості та зупинити нарахування відсотків, пені та штрафів за договором із посиланням на вищевказані норми чинного законодавства щодо соціального захисту військовослужбовців, станом на 26 лютого 2019 року відповіді не отримав. У зв`язку з нарахуванням Банком відсотків і штрафних санкцій за договором про надання банківських послуг, на рахунку позивача утворилася переплата в сумі 6001,99 грн., які 07 лютого 2019 року останній намагався зняти з карткового рахунку в банкоматі, проте отримав відмову у здійсненні операції у зв`язку з недостатністю коштів на рахунку. 
Посилаючись на викладене та на те, що відповідач заблокував рахунок, чим позбавив права вільного розпорядження належними коштами, позивач просив визнати припиненим його зобов`язання перед АТ «Акцент-банк» щодо повернення грошових коштів отриманих в рахунок кредитного ліміту встановленого на картковому рахунку № НОМЕР_1 згідно договору про надання банківських послуг від 25 вересня 2016 року стягнути з відповідача на його користь 6001,99 грн. надлишково сплачених коштів за договором про надання банківських послуг від 25 вересня 2016 року та 3421,13 грн. за період з 07 лютого по 27 лютого 2019 року пені, нарахованої згідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаєва від 12 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано припиненим зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ «Акцент-Банк» щодо повернення грошових коштів отриманих в рахунок кредитного ліміту встановленого на картковому рахунку № НОМЕР_1 згідно договору про надання банківських послуг від 25 вересня 2016 року. Стягнуто з АТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 надлишково сплачені кошти за кредитним договором про надання банківських послуг від 25 вересня 2016 року у розмірі 6001,99грн. та 3421,13 грн. пені, а також 10 560 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Вирішено питання про судовий збір.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 має право на пільги встановлені п.15 ст. 14 Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо не нарахування процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовослужбовцям - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду. На неодноразові заяви позивача відповідач перерахунок не здійснив, надлишкові кошти з карткового рахунку не повернув. 
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду скасувати та відмовити у задоволені позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не перевірено розрахунки позивача. Крім того, на дані правовідносини розповсюджується норми Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 625 ЦК України. До того ж, при вирішення питання про витрати на правничу допомогу судом не враховано співмірності у вартості послуг адвоката зі складністю справи, необхідними роботами, витраченим часом і ціною позову. Розгляд апеляційної скарги АТ «Акцент-Банк» просило провести без участі його представника. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача - адвокат Заливчий Я.В. просив рішення суду в частині сум надлишково сплачених коштів та пені, які підлягають стягненню з відповідача змінити, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає. 
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Стаття 526 ЦК України передбачає загальні умови виконання зобов`язання. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що між позивачем та АТ «Акцент-Банк» 25 вересня 2016 року було укладено договір про надання банківських послуг, який складається з Анкети - заяви та Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті Банка. На підставі Анкети-заяви було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 з наданням кредитної картки на який було встановлено кредитний ліміт (а.с.5).
ОСОБА_1 проходить службу у Національній поліції України. У період з 11 грудня 2015 року у складі батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миколаїв» ГУНП в Миколаївській області неодноразово направлявся для виконання завдань визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби по охороні публічної безпеки в районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей, що підтверджуються довідками №5567/14-2017 від 26.10.2017 р., №6932 14-18 від 19.11.2018 р. та №679/14-2018 від 29.11.2018р. (а.с.6-8).
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Так, в ст. 1-2 даного Закону закріплені Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед банками, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону його дія поширюється в тому числі на військовослужбовців правоохоронних органів спеціального призначення, в яких проходить службу ОСОБА_1 .
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам і військовозобов`язаним з моменту призову за мобілізацією і до закінчення особливого періоду, не нараховуються штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності, в тому числі банками і фізичними особами, а також відсотки за користування кредитом. При цьому відповідно до закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або з моменту введення воєнного стану і охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває по теперішній час.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №521/12726/16-ц (касаційне провадження №61-16144св18).
За положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Як встановлено судом, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про звільнення від сплати процентів та штрафних санкцій на підставі ч.15 ст. 14 закону України про перерахунок «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 9-10).

Між тим, АТ «Акцент-Банк» не завжди своєчасно та в повному обсязі здійснювало перерахунок за договором про надання банківських послуг, що підтверджується виписками по картковому рахунку (а.с.11-25, 70-71). 
Згідно наданого позивачем розрахунку сума надлишково сплачених коштів становить 6001,99 грн. (а.с.24-28).
У зв`язку з чим, 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача про отримання надлишково сплачених коштів, через банкомат, однак відповідачем без законних на те підстав було заблоковано рахунок позивача тим самим позбавив права останнього вільного розпорядження належними йому коштами. 
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про припинення зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ «Акцент-Банк» щодо повернення грошових коштів отриманих в рахунок кредитного ліміту встановленого на картковому рахунку № НОМЕР_1 згідно договору про надання банківських послуг від 25 вересня 2016 року.
Також є вірним висновок суду про наявність підстав для стягнення з відповідача надлишково сплачених коштів та пені з огляду на те, що банківська установа неналежним чином надає банківські послуги споживачу - позивачу ОСОБА_1 , що відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для нарахування пені у розмірі 3% в день від загальної суми переплати за період з 07 лютого 2019 року - день звернення до відповідача до 27 лютого 2019 року - звернення з позовом до суду. 
Разом з тим, визначаючи розмір надлишково сплачених коштів та пені, колегія виходить з наданої відповідачем виписки по картковому рахунку за період з 26 вересня 2016 року по 27 лютого 2019 року, згідно якої різниця між внесеними коштами (35 450 грн.) та витраченими (29 476,01 грн) складає 5 973,99 грн. (а.с. 155-161). 
Відповідно і пеня за період з 07 лютого 2019 року по 27 лютого 2019 року становить 3 405,17 грн. (5 973,99 грн. х3% х 19 дн.)
За такого, рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України в частині стягнення надлишково сплачених коштів та пені та судових витрат підлягає зміні шляхом стягнення з відповідача на користь позивача надлишково сплачених коштів за договором про надання банківських послуг від 25 вересня 2016 року у розмірі 5 973,99 грн. та пеню у розмірі 3405,17 грн.
На підставі ст. 141 ЦПК України з урахуванням пропорційно задоволеним вимогам на 99,5% - 1 532,96 грн. (768,40 грн. + 764,56 грн. (768,40 грн. х 99,5%) та на 0,5% - 11,53 грн. (2 305,20 грн. х 0,5 %) апеляційну скаргу з урахуванням взаєморозрахунку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 521,43 грн. (1 532,96 грн. - 11,53 грн.). 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що до вказаних правовідносини розповсюджується норми Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 625 ЦК України не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Закон України «Про споживче кредитування» набрав чинності 10 червня 2017 року, а договір про надання банківських послуг між сторонами було укладено 25 вересня 2016 року, тобто до набрання чинності. Згідно п. 2 Перехідних положень цього Закону його дія поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після набрання чинності цим законом, отже дія вказаного закону не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами. З цих саме підстав і не підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України.
Що стосується висновку суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 560 грн., то колегія виходить з наступного.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою;
розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Вказаний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Заперечуючи проти стягнення витрати на правову допомогу у розмірі 10 560 грн., відповідач посилався на неспівмірність вартості наданих послуг зі складністю справи та ціною позову.
Як убачається з матеріалів справи, правничу допомогу ОСОБА_2 надавав адвокат Заливчий Я.В., який діяв на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги від 27 лютого 2019 року, укладений між адвокатом та позивачем, згідно якого вартість послуг становить 960 грн. за годину (а.с. 63-64).
На підтвердження фактичного виконання передбачених Договором про надання правничої допомоги адвокатом надано Акт № АП-0000001 приймання-передачі наданих послуг на суму 10 560 грн. та квитанцію (а.с.61-62).
Разом з тим, апеляційний суду враховує, що в разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм колегія вважає правовірним застосування щодо розміру витрат на послуги адвоката критерію співмірності з складністю справи та виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а також ціною позову (9 379,16 грн.) у сумі 4 500 грн. 
У зв`язку з чим, рішення суду на підставі ч.13 ст. 141 ЦПК України в частині судових витрат підлягає зміні.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду з ухвалення м по справі нового судового рішення про відмову у задоволені позову.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2020 року в частині стягнення надлишково сплачених коштів та пені та судових витрат змінити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (ЄДРПОУ 14360080, м. Дніпро, вул. Батумська,11) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований АДРЕСА_1 ; паспорт серія НОМЕР_3 ) надлишково сплачені кошти за договором про надання банківських послуг від 25 вересня 2016 року у розмірі 5 973,99 грн. та пеню у розмірі 3 405,17 грн., а всього 9 379,16 грн. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 грн. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь держави судовий збір у сумі 1 521,43 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова 

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.