Дата документу 16.03.2021 Справа № 328/3014/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 328/3014/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Андрущенко О.Ю.
№ 22-ц/807/419/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.
 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Токмацької державної нотаріальної контори Зиріна Ольга Юріївна про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Токмацької державної нотаріальної контори Зиріна О.Ю. про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними,

В обґрунтування позову зазначала, що вона мала на праві приватної власності житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказала, що в травні 2019 року до неї пришла донька ОСОБА_1 - відповідачка по справі, почала вимагати, щоб остання подарувала її сину ОСОБА_3 житловий будинок, на що остання погодилася.
26.07.2019 року сторони по справі прийшли до нотаріуса Токмацької державної нотаріальної контори в кабінет, де нотаріус запитала позивачку, що вона бажає зробити зі своїм будинком, на що остання відповідала, що бажає подарувати його своєму онукові ОСОБА_4 . В той же день в приміщенні нотаріальної контори позивачка підписала якісь документи, після чого відповідачка повернула вказані документи працівнику контори, при цьому, нотаріус їй нічого не роз`яснював, зміст не оголошувався. 
Через деякий час позивачка пішла до нотаріальної контори та попросила повернути документи на житловий будинок, на що отримала відповідь, що документи знаходяться у відповідачки, так як вона подарувала будинок саме їй.
Таким чином, в листопаді 2019 року позивачка дізналася, що 26.07.2019 року підписала договори дарування, в дійсності на ім`я доньки ОСОБА_1 , але це не відповідало та не відповідає її волі, через що вона звернулася до нотаріуса з метою розірвати договори дарування. Дані договори розірвано не було, так як відповідачка по справі відмовилася в добровільному порядку розірвати вказані договори дарування.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 26 липня 2019 року державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Зиріною О.Ю. за реєстровим номером № 1248, та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 2311000000:01:007:0041, загальною площею 0,1000 га., розташованої по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 26 липня 2019 року державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Зиріною О.Ю. за реєстровим номером № 1249.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2020 року позов задоволено повністю.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26.07.2019 року, зареєстрований за № 1248.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 2311000000:01:007:0041, яка розташована по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26.07.2019 року, зареєстрований за № 1249.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн.. 80 коп. та витрати на залучення експерта в сумі 4444 (чотири тисячі чотириста сорок чотири) грн. 70 коп..

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування від 26 липня 2019 року, зареєстрований за № 1248, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.11.2019 року № 189423429.

Відповідно до договору дарування від 26 липня 2019 року, зареєстрований за № 1249, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер 2311000000:01:007:0041, загальною площею 0,1000 га., розташованої по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї від 15 липня 2020 року, позивачка проживає за адресою: АДРЕСА_1 одна.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має хронічні захворювання органів зору, неодноразово проводилось лікування та оперативне втручання, що підтверджується матеріалами справи.

Допитана в якості свідка позивачка повідомила, що дійсно мала бажання подарувати належні їй будинок та земельну ділянку своєму онукові. Оформленням документів займалася відповідачка. Коли були підготовлені всі необхідні документи, то позивачка, відповідачка та онук позивачки поїхали до нотаріуса для укладення договорів. Під час перевірки паспорта громадянина України онука нотаріус виявила його невідповідність встановленим вимогам, а тому не змогли одразу укласти договори дарування і позивачка з онуком вийшли на вулицю. Через деякий час онук позивачки пішов, а її знову запросили до нотаріуса. Через невеликий проміжок часу працівники нотаріальної контори пропонували їй поставити підпис на невідомому документі, але вона відмовилась. Через декілька місяців позивачка дізналась що нею нібито укладено договори дарування належного їй будинку та земельної ділянки на користь відповідачки.

Аналогічні пояснення позивач надала при апеляційному розгляді.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не усвідомлення позивачем змісту підписаного нею документу з огляду на наступне.

Відповідно до висновку експерта № 214/к від 16.06.2020 року у  ОСОБА_2 , 1931 року народження, наявні наступні захворювання органів зору: ускладнена артифакія обох очей (стан після оперативних втручань з приводу лікування катаракти), глаукома; часткова атрофія зорових нервів обох очей; вікова макулярна дистрофія обох очей; дистрофія рогівки обох очей.
Гострота зору зафіксована на 11.06.2018 року (дату, що найбільш наближена до вказаної у питаннях суду) на праве око = 0,04 (не корегується), на ліве око = 0,03 (не корегується). 
Зазначено, що зокрема здатність людини читати певний текст в залежності від його розміру сформовані у спеціальних таблицях «для близі». При перевірці гостроти зору за даними таблицями особа читає текст уніфікованих розмірних форматів (від меншого до більшого) із відстані 30-50 см, що імітує звичайний процес читання, а відповідно й здатності розрізняти текст певного розміру.
Найбільш крупним шрифтом, який представлений у спеціальних таблицях для «близі» є 18 стандартного комп`ютерного друку, здатність людини розрізняти (читати) текст такого розміру відповідає рівню гостроти зору 0,1. Зважаючи на те, що гострота зору пацієнтки становила 0,03-0,04 та не піддавалася корекції слід зазначити, що вона була здатна, в умовах достатнього освітлення приміщення, читати текст лише розміром більше 18 розміру стандартного комп`ютерного шрифту, без застосування спеціальних оптичних (збільшуючих) приладів. Зазначено, що шрифт даних великих розмірів при складанні ділових документів (договорів) зазвичай не застосовуються.
Оскільки, текст спірних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки виконаний шрифтом, який є явно меншим аніж 18, це дає змогу зробити висновок про те, що позивачка без застосування спеціальних приладів при звичному освітленні самостійно не могла прочитати текст оспорюваних договорів.

Ссуд першої інстанції врахував, що докази того, що позивачка користується оптичними приладами або використовувала їх під час укладення спірних договорів дарування матеріали справи не містять.
Також встановленим та не оспорюваним є той факт, що договір не було прочитано вголос для позивачки, тож самостійне ознайомлення позивачки зі змістом договорів дарування є неможливим.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до п. 6 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на відсутність у спірних договорах дарування житлового будинку та земельної ділянки відмітки про читання нотаріусом тексту зазначених договорів вголос та неможливість позивачки самостійно з ними ознайомитися у зв`язку з вадами зору, що підтверджується виском експерта, суд вважає про достатність підстав вважати про те, що позивачці не були відомі положення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки під час їх підписання.

Як судом першої інстанції так і судовою колегією враховується, що позивач продовжувала проживати у подарованому будинку, який знаходиться на подарованій земельній ділянці, позивачкою здійснюється утримання подарованого майна, іншого житла вона не має.

Суд також враховує що позивач має похилий вік позивачки (на момент вчинення правочинів позивачці виповнилося 88 років), звернулася за оспорюванням договорів у незначний проміжок часу після їх оформлення, на час розгляду справи як у перешій так і апеляційній інстанції зазначає про відсутність будь-якої підтримки з боку родичів та про своє бажання повернути власність, помилково відчужену особі, якій вона навіть не збиралася дарувати майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно послався на практику розгляду справу Європейським судом.
В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судова колегія враховує також що Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков