ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 р. 	Справа № 520/1519/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В.) по справі № 520/1519/2020
за позовом      ОСОБА_1  
до     Державної міграційної служби України    третя особа:    Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.12.2019 №441-19;
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки Аль ОСОБА_2 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 частково задоволено позов.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 12.12.2019 №441-19.
Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки Аль ОСОБА_2 за його заявою від 26.12.2016.
Позов у решті вимог - залишено без задоволення.
Державна міграційна служба України (далі - відповідач), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України  "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ст.ст. 76, 77, 90, 242 КАС України.
В обґрунтування вимог посилається на неврахування судом першої інстанції всіх обставин справи, а саме перевірки відповідачем всіх доводів позивача щодо його побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження. Крім того підставою звернення позивача слугувало його не бажання бути призваним до лав армії в країні походження, проте як побоювання переслідувань, або покарання за дезертирство, або ухиляння від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. Доводи позивача про зміну релігійних поглядів як неможливість повернення до країни походження є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України  справа розглянута  в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що заявник, громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , прибув до України у вересні 2014р. через територію Туреччини та Киргизстану.
Метою прибуття іноземця до України було навчання у вищому навчальному закладі.
До завершення навчання заявник мав легальну підставу для постійного знаходження на території України, тому і не розпочинав процедури одержання статусу біженця (особи, яка потребує додаткового захисту).
Після виключення з ХНУ ім. В.Н. Каразіна (за твердженням заявника, через брак коштів для оплати навчання) заявник вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 26.12.2016
Причиною звернення заявником були задекларовані побоювання за життя через загрозу небезпеки внаслідок громадянської війни, яка триває у країні його походження.
ГУ ДМС України в Харківській області  наказом від 22.06.2017 №90 взято в оформлення документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте,  заявнику було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 №321-18, про що повідомлено позивача повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 17.09.2018 №72 .
Зазначене рішення  було оскаржено позивачем в судовому порядку, за наслідками розгляду якого рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 по справі №2040/7971/18, що набрало законної сили згідно постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 скасовано рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 № 321-18, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.
На виконання судового рішення відповідачем продовжена процедура розгляду звернення заявника, проведено співбесіда із позивачем , за результатами якої складено  протокол та висновок про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту) (а.с. 161-169).
Даний Висновок ґрунтується, зокрема, на судженні владного суб`єкта про те, що заявник має змогу безперешкодно повернутися додому, оскільки місто його проживання на Батьківщині — м. Дейр-ез-Зор — звільнено від бойовиків “Ісламської держави”.
13.12.2019 ДМС України прийнято рішення №441-19 про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту) (а.с. 170).
Позивач, не погоджуючись з  вказаним рішенням, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив, з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення Державною міграційною службою України не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI ).
Відповідно до пунктів 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Враховуючи умови, передбачені ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, слід зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.
Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.
Судовим розглядом встановлено, що позивач через побоювання стати жертвою переслідувань після повернення до Сирійської Арабської Республіки, звернувся за захистом до відповідача шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 
Під час розгляду матеріалів за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно висновку відповідача виходив з того, що при поверненні до країни громадянської належності об`єктивної підстави побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. Також встановлено, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.
Під час вирішення питання обґрунтованості побоювань позивача відповідачем  проведено співбесіду, здійснено аналіз інформації про країну походження, отриману з інтернет -мереж, в яких зазначено, зокрема, що сирійські збройні сили повідомили про звільнення від «Ісламської держави» східного міста Дейр ез-Зур,  у провінції Алеппо  та Ідліб повернулося кілька десятків сімей після очищення регіонів від тероризму, у сирійській провінції Дейр-ез-Зор після закінчення бойових дій активно відновлюється інфраструктура.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що надані відповідачем докази не містять відомостей  якого часу стосується ця інформація. 
Посилання відповідача на те, що заявник безперешкодно повертався до Сирії у 2014 році не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилася після його виїзду.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачем, під час складання висновків, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення, не здійснено вичерпної оцінки громадянина-іноземця за усіма критеріями, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема щодо дослідження ситуації в країні походження позивача ( в тому числі в місті його проживання м. Дейр-ез-Зор) та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.
При цьому, колегія суддів зауважує, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.
Так, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).
12.03.2015 у Женеві Верховний комісар ООН у справах біженців ОСОБА_3 ще раз наголосив, що необхідно зробити набагато більше для того аби звільнити сирійців від їхніх жахливих страждань: "Після років, прожитих у вигнанні, сирійські біженці давно витратили свої заощадження і все більша кількість вдається до жебракування, проституції чи дитячої праці, аби вижити. Родини, що належали до середнього класу зараз ледве виживають на вулицях: батько однієї з сімей порівняв життя біженця із потраплянням у сипучий пісок - кожен рух змушує застрягати все сильніше," сказав він.
За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]), враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.
УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз`єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в`їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.
У своїх рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.
Відповідно до п.171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.
Таким чином, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування стати жертвою в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.
Тлумачення поняття "загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання" дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.
ЄСПЛ у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
Згідно з інформацією компетентних інформаційних джерел: Великобританія: Home Office (МВС) (http://www.refworld.org/docid/50. f55c8d2.html), " 3.1.3…. Гуманітарна криза, що продовжує погіршуватися, така, що для більшості мігрантів висилка призвела б до порушення статті 3 ЄКПЛ. Рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистої недоторканності".
Крім того, згідно з інформацією щодо країни походження на травень 2019 року з`ясовано таке: “В понеділок об`єднана джихадистська коаліція здійснила найпотужніший за останній час контрнаступ на позиції Сірійскої Арабської Армії в районі населеного пункту ОСОБА_4 на північному заході Хами. Вперше після тривалої перерви в бій були кинуті танки (https://free-news.su/voennye-konflikty/35877- sirijskaya- armiya- poteryala- kontrol- nad- osvobozhdennym -gorodom).
“ООН занепокоєна обстрілами цивільної інфраструктури в Сирії внаслідок нового сплеску насильства та закликає сторони дотримуватися міжнародного гуманітарного права. Про це на брифінгу заявив речник генсека ООН ОСОБА_5 . За його словами, з 28 квітня щонайменше сім таких закладів попали під бомбардування: чотири у регіоні Хама, ще три - в Ідлібі” (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694854-oon-vimagae-pripiniti-bombarduvanna-likaren-u-sirii.html).
“Сили режиму ОСОБА_6 та їх прихильники продовжують атаки на населені пункти в зоні деескалації на північному заході Сирії, в результаті чого за добу загинуло десятеро мирних жителів” (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694568-sili-asada-prodovzuut-ataki-v-sirii-zaginuli-se-10-mirnih-ziteliv.html).
Наведена інформація по країні походження позивача вказує на факт існування невибіркової загрози життю та здоров`ю людей під час внутрішнього збройного конфлікту в Сирії, а також, підтверджує ту обставину, що такий конфлікт є всеохоплюючим.
Твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.
Вказане свідчить про те, що вся територія країни походження позивача Сирії характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.
Разом з тим, відповідачем не здійснено вичерпної оцінки громадянина-іноземця за усіма критеріями, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема щодо дослідження ситуації в країні походження позивача та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником, не врахована поточна та актуальна інформації по ситуації в Сирії та не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, проігнорована інформація про безпекову ситуацію, ситуацію із дотриманням прав людини.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 13.12.2019.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вирішення питання щодо визнання особи біженцем є компетенцією Державної міграційної служби України, повноваження якої в цих правовідносинах є дискреційними, з огляду на що доцільним є зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду у даній справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 13.12.2019 та зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки Аль ОСОБА_2 за його заявою від 26.12.2016.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 по справі № 520/1519/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій