16.02.21
22-ц/812/256/21
Провадження 22-ц/812/222/21 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження 22-ц/812/256/21

Постанова
Іменем України

16 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Коломієць В.В.,
із секретарем Цуркан І.І.,
за участю:
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Бондарєва Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 20 жовтня 2020 року о 17:11 год., повний текст рішення складений 11 листопада 2020 року, під головуванням судді Кокорєва В.В., в приміщенні цього ж суду, у справі №489/1120/20, за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про стягнення моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, 

в с т а н о в и л а:
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовною заявою про стягнення моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я. 
Позов мотивовано тим, що 28 березня 2019 року о 13:00 год. на вул. Театральній поблизу будинку №51 в м. Миколаєві на нього здійснено напад безпритульної собаки, хворої на сказ, яка нанесла йому декілька укусів. Внаслідок цієї події він отримав тілесні ушкодження та змушений був звернутися до Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги, де йому надано первинну медичну допомогу. Цього ж дня був направлений до Миколаївської міської лікарні №5, де й проходив стаціонарне лікування з 28 березня 2019 року до 05 квітня 2019 року та йому був проведений курс вакцинації від сказу. Згодом з`ясувалося, що собака який травмував позивача, заражений сказом.
Посилаючись на те, що внаслідок таких подій він пережив фізичний біль, сильний емоційний стрес, який надалі супроводжувався страхом за своє життя, душевні страждання з приводу можливості зараження на сказ, який є смертельною хворобою, негативні психосоматичні та психоемоційні зміни здоров`я, позивач просив стягнути з Миколаївської міської ради 600 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки вважає, що саме внаслідок бездіяльності відповідача, який не вживав належних заходів щодо протидії поширення сказу в м. Миколаєві, вилову та щеплення безпритульних собак, і сталася така подія.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Постановлено стягнути з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача покусав бродячий собака, внаслідок чого йому були завдані тілесні ушкодження, він проходив стаціонарне лікування, в тому числі пройшов курс антирабічної вакцинації.
Суд вважав доведеним, що позивача покусав саме той собака, який був відловлений в той же день працівниками КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» та помер наступного дня з діагнозом «вірус сказу».
Також суд виходив з того, що органом місцевого самоврядування - Миколаївською міською радою була допущена бездіяльність у питанні благоустрою населених пунктів з метою забезпечення безпечних умов для життя і здоров`я жителів територіальної громади. 
В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення районного суду скасувати, в позові ОСОБА_2 відмовити. 
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Миколаївська міська рада посилалася на те, що судом не встановлено, а позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами, що позивача покусала саме той безпритульний собака, який уражений сказом, оскільки експертне дослідження відповідності ран на тілі позивача та щелепи собаки не проводилось. 
Звертає увагу на те, що суд помилково поклав відповідальність за шкоду, завдану позивачу, на Миколаївську міську раду, тоді як останньою створено КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» і саме це підприємство має займатися регулюванням чисельності безпритульних тварин. Також міською радою затверджено Правила утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві, Програму реформування та розвитку житлово-комунального господарства м. Миколаєва на 2015-2019 роки. Отже, міською радою в повному обсязі виконані завдання, покладені на неї Законом України «Про благоустрій населених пунктів», тому суд неправильно встановив орган, відповідальний за порушення у сфері благоустрою, яким є виконавчий комітет міської ради.
Також Миколаївська міська рада посилалась й на те, що для покладання на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди позивачу є не доведеним причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність міської ради.
Із вказаним судовим рішенням не погодився також ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу, в якій посилався на необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, та невідповідність встановленим обставинам справи, просив змінити оскаржуване судове рішення, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 600 000 грн.
Миколаївська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2  зазначала, що обгрунтовуючи розмір моральної шкоди позивач посилався на висновок психолога від 25 лютого 2020 року. Зазначений висновок був зроблений спеціалістом, який має спеціальність «педагогіка та психологія (шкільна) за допомогою бесіди з позивачем та за методикою О. М. Ерделевського . Однак, 29 січня 2016 року, методика О. М. Ерделевського про визначення розміру відшкодування моральної шкоди була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, тому вказаний висновок є неналежним доказом по справі.

Перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню із наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2019 року близько 13:00 год. біля будинку № 51 по вул. Театральній в м. Миколаєві позивача покусав бродячий собака, внаслідок чого він звернувся до лікарні і йому було встановлено діагноз: «множинні укушені ссадна обох гомілок с/3-в/3».
Із зазначеним діагнозом, позивач з 28 березня 2019 року по 05 квітня 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні у Міській лікарні № 5, де йому проведено курс профілактичної антирабічної вакцинації.
Безпритульна собака, яка покусала позивача, була відловлена, а згодом підтвердилося, що цей собака заражений сказом, від чого помер. 
 Та обставина, що тілесних ушкоджень 28 березня 2019 року позивач зазнав внаслідок нападу безпритульного собаки підтверджуються наступними доказами.
Довідкою головного лікаря КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» (а.с. 13), випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 2703/335 Міської лікарні № 5 (а.с. 14), довідкою головного лікаря КНП ММР Міської лікарні № 5, згідно з якими ОСОБА_2 28 березня 2019 року звернувся за медичною допомогою, в цей же день його було госпіталізовано, де він по 05 квітня 2019 року знаходивася на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні КНП ММР «МЛ№5» з діагнозом «укушені ссаднини обох гомілок с/з-в/з».
Листом ГУНП в Миколаївській області від 21 січня 2020 року, згідно якого до спецлінії «102» надійшло повідомлення від громадянки ОСОБА_5 про напад на її чоловіка безпритульної собаки поблизу школи-інтернату по вул. Театральній в м. Миколаєві. На місце події був направлений наряд патрульної поліції, а повідомлення оператором одразу було передано до КП ММР «Центр захисту тварин», які повідомили, що знають про ситуацію (а.с.12). 
Звітом про результати дослідження патологічного (біологічного) матеріалу № 000946 від 29 березня 2019 року випробувальної лабораторії Миколаївської регіональної Державної лабораторії Держпродспоживслужби, в якому зазначено, що надійшла «одна голова собаки від загинувшої тварини з метою постановки діагнозу» зі слів постраждалих у собаки була слинотеча та агресія, покусала 5 осіб», зроблено висновок, що в надісланому матеріалі виявлено вірус сказу (а.с.18).
 Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, суд обґрунтовано вважав доведеним, що 28 березня 2019 року в м. Миколаєві в районі будинку по вул. Театральна, 51 позивача покусав саме той безпритульний собака, який був відловлений в той же день працівниками КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» та помер наступного дня і у якого був виявлений вірус сказу.
Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 вказував, що через нанесені безпритульним собакою, який був хворим на сказ, тілесних ушкоджень йому завдано моральної шкоди, компенсувати яку повинна Миколаївська міська рада, яка допустила бездіяльність у сфері благоустрою, що призвело до такої події.
Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
У пунктах 3,5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно ст. 12  Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» , шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи   твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.
За змістом  статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі, тобто собака є майном, об`єктом права власності.
Статтею 1 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» передбачено, тварини - біологічні об`єкти, що відносяться до фауни: сільськогосподарські, домашні, дикі, у тому числі домашня і дика птиця, хутрові, лабораторні, зоопаркові, циркові; домашні тварини - собаки, коти та інші тварини, що протягом тривалого історичного періоду традиційно утримуються і розводяться людиною, а також тварини видів чи порід, штучно виведених людиною для задоволення естетичних потреб і потреб у спілкуванні, що, як правило, не мають життєздатних диких популяцій, які складаються з особин з аналогічними морфологічними ознаками, та існують тривалий час у їх природному ареалі; безпритульні тварини - домашні тварини, що залишилися без догляду людини або утворили напіввільні угруповання, здатні розмножуватися поза контролем людини.
Положеннями статті 15 вказаного Закону встановлено, що для утримання безпритульних тварин створюються притулки для тварин, які можуть створюватися органами виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, громадськими і благодійними організаціями та фізичними особами. Притулки для тварин діють за рахунок коштів їх власників, а також будь-яких інших не заборонених законом джерел. Місцеві бюджети можуть передбачати кошти на створення притулків для тварин та відшкодування витрат притулкам по утриманню тварин незалежно від форм власності.
Відповідно до частин 1, 7, 9, 10 статті 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» собаки, незалежно від породи, належності та призначення, у тому числі й ті, що мають нашийники з номерними знаками і намордники, але знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, вважаються безпритульними і підлягають вилову.
Виловлені безпритульні домашні тварини протягом семи днів з дня їх вилову обов`язково утримуються на карантинних майданчиках служби або підприємства, що здійснює вилов, і можуть бути повернуті власникам із дозволу ветеринарної установи після пред`явлення реєстраційного посвідчення та оплати вартості витрат на вилов і утримання.
Якщо протягом двох місяців з моменту заявлення про затримання безпритульної тварини не буде виявлено її власника або він не заявить про своє право на неї, право власності на цю тварину переходить до особи, у якої вона була на утриманні та в користуванні.
У разі відмови особи від набуття права власності на неї ця тварина переходить у власність територіальної громади, на території якої її було виявлено.
За змістом ст. 341 ЦК України якщо протягом шести місяців з моменту заявлення про затримання бездоглядної робочої або великої рогатої худоби і протягом двох місяців - щодо інших домашніх тварин не буде виявлено їхнього власника або він не заявить про своє право на них, право власності на ці тварини переходить до особи, у якої вони були на утриманні та в користуванні.
У разі відмови особи, у якої бездоглядна домашня тварина була на утриманні та в користуванні, від набуття права власності на неї ця тварина переходить у власність територіальної громади, на території якої її було виявлено.
Пунктом 13 Правил тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української РСР, затверджених Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством сільського господарства, Міністерства охорони здоров`я від 17 червня 1980 року теж передбачено, що собаки, незалежно від породи, належності і призначення, у тому числі і ті, що мають ошийники з номерними знаками і намордники, які знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, парках, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, а також бездоглядні коти вважаються бродячими і підлягають відлову.
Із зазначених норм законодавства вбачається, що безпритульні та бродячі тварини підлягають вилову, поміщенню в карантинний майданчик та послідуючої передачі власнику або у спеціалізований притулок.
Шкода, заподіяна ними у разі невиявлення їхнього власника, підлягає відшкодуванню територіальною громадою, на території якої їх виловлено.
Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.
Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації, установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля (стаття 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).
Частинами 1, 2 статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.
Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).
Система місцевого самоврядування відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.
Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Встановивши, що позивач зазнав нападу безпритульного собаки на вулиці міста Миколаєва, внаслідок чого йому було завдано тілесних ушкоджень, через що останній проходив медичне лікування, переніс стрес, відчував фізичний біль, страх, побоювання за своє здоров`я, і ці відчуття посилювались через повідомлення, що собака був хворий на сказ, та можливість летального перебігу для позивача, суд вірно дійшов висновку, що позивачу було завдано моральної шкоди.
Стягуючи моральну шкоду в сумі 50 000 грн, суд першої інстанції врахував характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач від отриманих укусів агресивної, безпритульної собаки, отримав сильний емоційний стрес, больовий шок, переніс лікування антирабічними засобами та реакцію на необхідну для життя вакцину від правця. 
Відповідно до висновку психолога  від 25 лютого 2020 року за результатами проведення психологічного дослідження психоемоційного та соматичного стану позивача, від несподіваного нападу собаки, яка як зясувалося пізніше була хвора на сказ, позивачу завдано моральні страждання та глибокий психоемоційний стрес. Дослідження щодо  ОСОБА_2  показали, щоморальні страждання спричинив й страх в усвідомленні того, що захворіти смертельно небезпечною хворобою. Тривалі переживання та внутрішня тривога за стан здоров`я, постійна депресія, страх, панічні атаки, нервозність, безсоння, неможливість вести звичний для нього спосіб життя та страх виходити на вулицю, змусили його у квітні 2019 року для реабілітації наслідків пережитого емоційного стресу звернутися за допомогою психолога, який працював з ним п`ять місяців.
Після того, як стан позивача стабілізувався, в січні 2020 року, дізнавшись в ЗМІ про померлу від сказу людину в м. Миколаєві, від пережитого ним стресу до нього повернулася тривога, його фізичний та психоемоційний стан знову різко погіршився. Можливий розмір компенсації завданої моральної шкоди для ОСОБА_2 становить 120 мінімальних заробітних плат. 
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. 
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
Отже, врахувавши стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вірно визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 грн.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо стягнення із відповідача моральної шкоди саме на суму 600 000 грн та Миколаївської міської ради про те, що розмір стягнення моральної шкоди є завищеним, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сторонами не представлено доказів, які б підтверджували розмір моральної шкоди саме в більшому або меншому об`ємі. 
Щодо посилань Миколаївської міської ради на те, що методика О. М. Ерделевського про визначення розміру відшкодування моральної шкоди, якою керувався психолог ОСОБА_4 під час складання висновку від 25 лютого 2020 року є неналежним доказом по справі, з огляду на виключення вказаної Методики з Реєстру методик проведення судових експертиз, то слід зазначити таке.
29 січня 2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика О. М. Ерделевського про визначення розміру відшкодування моральної шкоди хоча й була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, однак внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, якою й керувався спеціаліст під час складання висновку. Тому не можна вважати, що висновок психолога - спеціаліста є неналежним доказом по справі.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Наявність моральної шкоди доводить позивач, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її суть, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, оскільки врахував душевні страждання позивача, порушення його звичного способу життя, зусилля для організації життя та побуту, глибину фізичних і душевних страждань. Вказана сума відповідає вимогам розумності і справедливості.
Аргументи апеляційної скарги Миколаївської міської ради стосовно того, що суд помилково прийшов до переконання, що відповідальність за вилов та ізоляцію безпритульних тварин покладається на органи місцевого самоврядування, на території яких їх було виявлено, є безпідставними.
На підставі аналізу положень статей 12, 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», статті 341 ЦК України колегія суддів вважає, що саме територіальна громада, інтереси якої представляє Миколаївська міська рада, є особою, яка утримує безпритульних домашніх тварин, в тому числі собак, і саме на неї покладається обов`язок з відшкодування завданої такою твариною шкоди.
Створення міською радою комунального підприємства «Центр захисту тварин», до повноважень якого відноситься регулювання кількості безпритульних тварин у м. Миколаєві, здійснення вилову та тимчасової ізоляції тварин, не перекладає відповідальність за шкоду, заподіяну безпритульним собакою, на це підприємство, оскільки представником територіальної громади міста є саме Миколаївська міська рада, яка в свою чергу допустила бездіяльність у питанні благоустрою населених пунктів з метою забезпечення умов для життя і здоров`я жителів територіальної громади, внаслідок чого була заподіяна шкода здоров`ю позивача, котра вилилась для нього у перенесенні моральних страждань.
Отже, відповідальність за безпритульних тварин покладається на територіальні громади, на території яких їх було виявлено.
Аналогічного висновку дійшов у подібних правовідносинах Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 січня 2019 року у справі N 503/361/17 (провадження N 61-28622св18).
Доводи апеляційної скарги Миколаївської міської ради про відсутність в матеріалах справи доказів того, що позивача покусав саме безпритульний собака, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки наведеними вище доказами зафіксовано як факт укушення позивача саме безпритульним собакою, в той час, як на їх спростування відповідачем будь - яких доказів суду не надано.
Не можуть бути прийняті до уваги і посилання відповідача в апеляційній скарзі на недоведеність факту спричинення позивачу тілесних ушкоджень саме безпритульним собакою, який уражений сказом, внаслідок відсутності експертного дослідження відповідності місця укусу щелепи тварини, щодо якої було проведено дослідження патологічного матеріалу, виходячи з того що об`єктивно було неможливим проведення експертного дослідження відповідності ран на тілі позивача та щелепи собаки, адже голова собаки, хворого на сказ, підлягає обов`язковому знищенню шляхом спалювання, (абзац 4 пункту 3.6 Інструкції «Про заходи щодо боротьби зі сказом тварин», затвердженої наказом Головного управління ветеринарної медицини з Держветінспекцією Міністерства сільського господарства і продовольства України від 15 березня 1994 року N 5), оскільки сказ віднесений до особливо небезпечних вірусних захворювань всіх теплокровних тварин і людини (пункт 1 вказаної вище Інструкції). Більш того, перебуваючи у наляканому стані та відчуваючи фізичний біль та потребуючи термінової медичної допомоги позивач об`єктивно не міг вживати заходи щодо самостійного переслідування собаки, який його вкусив, його фотографування, зняття відбитків його щелепи тощо.
Помилковими є аргументи апеляційної скарги про те, що відповідальною особою у спірних правовідносинах має бути Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, оскільки представником територіальної громади міста Миколаєва є саме Миколаївська міська рада.
Посилання відповідача на створення Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства м. Миколаєва на 2015-2019 роки, відповідно до якої здійснюється фінансування КП «Центр захисту тварин» та комплекс заходів по регулюванню чисельності безпритульних тварин, не звільняє відповідача від відповідальності.
Як було встановлено, програма поводження з собаками та котами та території м. Миколаєва на 2013-2017 роки припинила свою дію 31 грудня 2017 року, нову програму поводження з тваринами у м. Миколаєві не було прийнято по теперішній час, тому фінансування програм впровадження контролю за здійсненням чисельності безпритульних собак на вулицях міста, їх щеплення та стерилізації/кастрації, не здійснюється. Відлов безпритульних собак проводиться комунальним підприємством лише за заявками мешканців міста та підприємств щодо їх території. Заходи щодо щеплення та стерилізації собак проводяться комунальним підприємством відносно тих тварин, які ними були відловлені за заявками. 
На спростування цих обставин, відповідач будь - яких доказів не надав.
Не заслуговують на увагу і посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 2-1474/11-ц, оскільки у вказаній справі виникли інші правовідносини, а саме - щодо завдання шкоди майну через неналежне утримання зелених насаджень у населеному пункті, тоді як у справі, яка переглядається, шкоди завдано безпритульною твариною, яка є особливим об`єктом цивільних прав, тому ці правовідносини, як вказано у постанові, мають певні відмінності у законодавчому регулюванні.
Не можуть бути прийняті до уваги і твердження заявника, про те, що суд не мав повноважень у цивільній справі встановлювати бездіяльність відповідача, тому що спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням шкоди, мають приватно-правовий характер і саме в межах розгляду даного цивільного спору суд, вирішуючи обґрунтованість вимог щодо покладання відповідальності за шкоду, зобов`язаний перевірити наявність усіх складових такої відповідальності, в тому числі правомірності дій (бездіяльності) особи, яка завдала шкоди.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року без змін. 
Відновити дію рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року, зупиненого на підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 04 січня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Головуючий 

Судді: 

_____________________
Повний текст судового рішення виготовлено 17.02.2021 р.