ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1509/20  Номер провадження 22-ц/814/321/21	Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О.С.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю. 
суддів: Гальонкіна С.А. Хіль Л.М.
секретар Ряднина І.В.

імена (найменування) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, ухвалене 12 листопада 2020 року у складі судді Алтухової О.С.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування фіктивним, розірвання договору дарування,-

В С Т А Н О В И В :
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила розірвати договір дарування від 06 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвською І.В. укладений між нею та ОСОБА_2 щодо відчуження нею 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , а передане за цим договором майно повернути у її власність; визнати недійсним (фіктивним) договір дарування від 13 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвським Д.В., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відчуження дарувальником належної йому 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона на підставі договору дарування від 06 листопада 2009 року подарила ОСОБА_2 належну їй на праві власності Ѕ частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Вказувала, що вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні відносно неї кримінального правопорушення за ст. 125 ч. 2 КК України (спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я).
Вважає, що на підставі ч. 1 ст. 727 ЦК України внаслідок вчинення обдарованим відносно неї (дарувальниці) злочину, у неї виникли підстави для розірвання договору дарування від 06 листопада 2009 року. 
Зазначала, що в ході кримінального провадження відносно ОСОБА_2 , він 13 січня 2020 року уклав договір дарування належної йому частки у їх спільному будинку із своєю дружиною ОСОБА_3 .
Вважає, що вищевказаний договір дарування є фіктивним, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, а з іншою, прихованою сторонами і незаконною метою. 
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Договір дарування від 06 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвською І.В. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відчуження нею 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 розірвано, припинивши право власності ОСОБА_2 на вказане майно.
Визнано недійсним (фіктивним) договір дарування від 13 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвським Д.В., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відчуження дарувальником належної йому 1/2 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із рішенням місцевого суду його окремо один від одного оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , просили скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності від 15 вересня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_1 являлася власником будинку за адресою  АДРЕСА_1  (а.с.14). 
Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 06 листопада 2009 року ОСОБА_1 подарувала 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель ОСОБА_2 . Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів, сформованого 06 листопада 2009 року приватним нотаріусом Афанасієвською І.В., договір дарування внесений до реєстру за № 3697243(а.с. 18). 
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Лубенське МБТІ» від 09 листопада 2009 року ОСОБА_2 являється власником 1/2 частини будинку за адресою  АДРЕСА_1  (а.с. 19). 
13 січня 2020 року ОСОБА_2 уклав договір дарування належної йому частки у будинку із своєю дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвським Д.В., зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій, серія та номер 55, рішення про державну реєстрацію у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 50631486 (номер запису про право власності 35017741).
Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2020 року, який набрав законної сили, ОСОБА_2 визнаний винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України відносно потерпілої – ОСОБА_1 .
Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до положень частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі. 
Розірвання договору є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного. Обдаровуваний зобов`язується повернути річ дарувальнику в натурі з урахуванням можливого нормального зносу на час перебування у обдаровуваного та у тому вигляді, в якому вона існувала на момент розірвання договору. 
Так, згідно частини четвертої статі 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. 
Таке право дарувальника на розірвання договору дарування є строковим, адже воно існує доти, поки існує річ, яка є предметом договору. 
За таких обставин слід дійти висновку, що розірвати договір дарування дарувальник вправі лише за умови наявності дарунка в натурі, тобто коли дарунок на момент пред`явлення такої вимог є збереженим. 
Системний аналіз статті 727 ЦК України, дає підстави дійти висновку про те, що предмет договору дарування повинен бути річчю індивідуально визначеною, неспоживчою, відповідної цінності для дарувальника. 
За таких обставин слід дійти висновку про те, що якщо річ була відчужена третій особі, її повернення не є можливим. Дарувальник може вимагати розірвання договору дарування лише у тому разі, коли дарунок на момент пред`явлення вимоги є збереженим, тобто знаходиться у власності обдаровуваного і його стан відповідає його призначенню. Наявність у обдаровуваного права власності на предмет дарунку є невід`ємною складовою збереженості дарунку на момент пред`явлення дарувальником вимоги про розірвання договору. 
Збереженість дарунка передбачає знаходження дарунка у власності саме обдаровуваного, а не лише його фізична наявність як речі - предмета матеріального світу. Відсутність дарунка у власності обдаровуваного не відповідатиме критерію збереженості дарунка (частина четверта стаття 727 ЦК України). 
Підсумовуючи вищенаведене, можна зробити висновок про те, що якщо обдаровуваному не належить дарунок на праві власності на момент розірвання договору дарування, то за відсутністю речі (збереженості майна) правові наслідки, для повернення дарунку в натурі на підставі частини першої статті 727 ЦК України не виникають.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 вересня у справі № 464/1509/17.
Отже, враховуючи, що спірне нерухоме майно, яке було предметом договору дарування від 06 листопада 2009 року, не належить одаровуваному на час подання позивачем позову про розірвання договору дарування, то такий договір не може бути розірвано на підставі ст. 727 ЦК України.
Не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 13 січня 2020 року з підстав фіктивності правочину.
Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. 
Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 442/3285/16-ц.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Всупереч вказаним вимогам, ОСОБА_1 не надано доказів того, що обидва відповідачі, укладаючи договір дарування від 13 січня 2020 року, діяли умисно без мети створення реальних правових наслідків правочину.
Відповідачі стверджують про реальність своїх намірів під час укладення договору дарування. Обдаровувана ОСОБА_3 стверджує, що бажає реалізовувати своє право власності на отриману в дар частину житлового будинку, проте не має на це можливості через конфлікт з ОСОБА_1 .
На спростування таких доводів ОСОБА_1 доказів не надала. Більше того, вона підтвердила наявність конфлікту з родиною її сина, в судовому засіданні вказала, що категорично заперечує проти вселення у будинок ОСОБА_3 .. Це підтверджує наявність перешкод для фактичної реалізації наслідків договору дарування.
Зазначені обставини також підтверджуються листами Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області від 25 вересня 2020 року та від 23 вересня 2020 року (а.с. 135, 136).
Окрім того, безпідставними є висновки місцевого суду про те, що фіктивність правочину підтверджується фактом його укладення під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а отже бажанням відповідача уникнути негативних наслідків притягнення до кримінальної відповідальності. 
Такі висновки суду суперечать презумпції невинуватості, встановленої ст. 62 Конституції України.
На час укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 не був визнаний винним у вчиненні злочину та не міг зазнати будь-яких негативних наслідків у зв`язку із цим.
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, за відсутності достатніх доказів на підтвердження фіктивності договору дарування від 13 січня 2020 року, його укладення слід вважати реалізацією відповідачами гарантованої законом свободи договору.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Виходячи з викладеного, внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, позивач має відшкодувати понесені відповідачами судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 2, ст. 382 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги  ОСОБА_3 та  ОСОБА_2  задовольнити. 
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 листопада 2020 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування фіктивним, розірвання договору дарування відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1261,20 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1261,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                        О.Ю. Кузнєцова 
Судді                                                                        С.А. Гальонкін
                                                                               Л.М. Хіль