КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №760/24911/20                                                                 головуючий у суді І інстанції: Кушнір С.І.
провадження №22-ц/824/5269/2021                                           головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.               
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
16 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                               Пітенко І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Штойки Людмили Романівни,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державних виконавців Солом`янського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій просить визнати неправомірною бездіяльність державних виконавців щодо безпідставного збереження арешту майна та оголошення заборони на його відчуження та скасувати арешт з майна, накладений постановою державного виконавця Солом`янського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бердар М.М. від 10.03.2014 р. (ВП № 5130352).
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Штойки Людмили Романівни. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, адвокат Чучковська Анна Вячеславівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказує, що обов`язковою умовою для звернення до суду із вимогою про зняття арешту є існування спору про право, проте у скаржника не існує жодного такого спору, у нього відсутнє майно, яке б належало до права власності іншій особі. Також зазначає, що він є засудженим по кримінальній справі, а арешт на майно накладався у рамках виконавчого провадження, де він є боржником. Звертає увагу суду на те, що він не може пред`явити такий позов до суду, оскільки у судовому процесу він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення вказаного питання. Вважає, що в порядку адміністративного судочинства вирішити дану справу не можна, оскільки арешт на майно скаржника накладав виконавець при виконанні вироку, а саме одного з виду покарань, а не щодо цивільного позову у кримінальному провадженні.
Учасники справи відзиви на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надали.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що в даному випадку вимоги скаржника, заявлені у даній скарзі щодо визнання неправомірними дій державного виконавця мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства у відповідності до норм КАС України.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Відповідно до ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання скарги до суду) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно доч. 2 ст. 448 ЦПК України  скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.
Відповідно до ч.1 ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
Отже, як право на звернення зі скаргою в порядку цивільного судочинства, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби чи приватним виконавцем.
Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, вчинених на виконання судових рішень, ухвалених у порядку цивільного судочинства, передбачено у ЦПК України.
У разі оскарження дій державного виконавця щодо виконання виконавчого документа, який був виданий на виконання задоволеного в межах кримінального провадження цивільного позову, такий спір належить до юрисдикції адміністративного суду, та підлягає розгляду в порядку адміністративного  судочинства.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження»  рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 539 КПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду зі скаргою) визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеною нормою закону не встановлено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконання вироку суду. Відсутнє і посилання на можливість такого оскарження за правилами ЦПК України.
Відповідно до ст. 287 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду зі скаргою) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Ця норма узгоджується з правилами адміністративної юрисдикції, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України (у зазначеній редакції), що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцієючи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.
Відповідно до ч. 3 ст. 535 КПК України у разі, якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч. 2 ст. 534 КПК України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.
Відповідно до ч. 5 ст. 534 КПК України у взаємозв`язку зі статтею 537 цього Кодексу процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Тобто положеннями КПК України (Розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні.
Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено у Законі України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч. 2  ст. 74 КПК України, та статтею 181 КАС України передбачено загальний порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання рішень, щодо яких не встановлено у спеціальних законах особливого порядку оскарження.
Відділ державної виконавчої служби діє як суб`єкт владних повноважень, рішення, дії або бездіяльність якого, його посадових осіб, сторони виконавчого провадження мають право оскаржити у порядку адміністративного судочинства, що відповідає завданням цього судочинства, передбаченим у статті 2 КАС України.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №586/77/17, провадження №14-556цс18.
Встановлено, що скаржником оскаржуються дії державного виконавця Солом`янського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бердар М.М., щодо арешту майна, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника від 10.03.2014 року у виконавчому провадженні ВП №5130352, з виконання вироку суду про конфіскацію майна.
Виконавчий лист №1760/23/13 видано 27 вересня 2019 року Солом`янським районним судом міста Києва в порядку, передбаченому КПК України.
З урахуванням вищезазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки скарга з такими вимогами не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Крім того, до юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання рішень, щодо яких не встановлено у спеціальних законах особливого порядку оскарження.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не  звернув увагу на те, що обов`язковою умовою для звернення до суду із вимогою про зняття арешту є існування спору про право, проте у скаржника не існує жодного такого спору, у нього відсутнє майно, яке б належало до права власності іншій особі, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки питання оскарження дій виконавця щодо знаття арешту накладеного в рамках виконання вироку суду в частині конфіскації майна  вирішується в порядку адміністративного судочинства. 
Доводи апеляційної скарги про те, що в порядку адміністративного судочинства вирішити дану справу не можна, оскільки арешт на майно скаржника накладав виконавець при виконанні вироку, а саме одного з виду покарань, а не щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки питання з яким звернувся заявник до суду вирішується в порядку адміністративного судочинства у відповідності до практики ВС.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                      Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «17» березня 2021 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Д.Р. Гаращенко      	
   	О.І. Сліпченко