Ухвала
іменем України 
 
4 березня 2021 року
м. Київ
справа № 202/439/18
провадження № 51–1041ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника – адвоката ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2020 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2020 року, 
встановив:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2020 року 
 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 2 вересня 2019 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі — КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
 
засуджено за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК ОСОБА_4 за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком та вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 2 вересня 2019 року, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 249 161,03 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн–моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_7 —96 356,26 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 80 000 грн–моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2020 року зазначений вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 змінено, виключено додаткове покарання у виді конфіскації майна.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 20 серпня 2017 року близько 00:30, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортними засобами, за попередньою змовою з невстановленою досудовим слідством особою, прибув до станції технічного обслуговування (далі–СТО) «Південне», розташоване на узвозі Лоцманський, 13-А у м. Дніпро та проник на її територію, де виявив автомобілі марки «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 світло-зеленого кольору 2004 року випуску, який належав ОСОБА_7 , і марки «Toyota Auris» реєстраційний номер НОМЕР_2 темно-синього кольору 2007 року випуску, який належав ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_4 разом із невстановленою досудовим слідством особою розподілили між собою ролі та, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортними засобами, у невстановлений спосіб проник до салону автомобіля «Chevrolet Aveo», а невстановлена досудовим слідством особа проникла до салону автомобіля «Toyota Auris» та виїхали з території цього СТО у невстановленому напрямку. ОСОБА_4 разом з невстановленою досудовим слідством особою розпорядились викраденими транспортними засобами на власний розсуд, завдавши потерпілим великої матеріальної шкоди, а саме потерпілому ОСОБА_7 - 96 356, 26 грн, а потерпілій ОСОБА_6 - 249 161, 03 грн. 
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_4 та його захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просять судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх доводів, вказують, що у ОСОБА_4 був умисел лише на заволодіння автомобілем «Chevrolet Aveo», яким він керував. Стверджують, що на час пред`явлення повідомлення про підозру ОСОБА_4 від 31 жовтня 2017 року у вчиненні інкримінованого йому злочину не було проведено авто-товарознавчих експертиз від 25 грудня 2017 року, якими визначено розмір завданих потерпілим матеріальних збитків, що призвело до порушення права останнього на захист. Вважають, що суд, визнаючи протокол обшуку території СТО від 18 жовтня 2017 року допустимим доказом, не дав належної оцінки тому, що ухвалою слідчого судді надано дозвіл лише на проведення обшуку її території та згоди власника автомобіля «Opel» на проникнення у нього не було. Також зазначають, що авто-товарознавчі експертизи були проведені без урахування фактичного технічного стану автомобілів, пробігу та умов експлуатації, що призвело до неправильного визначення розміру завданих потерпілим збитків. Крім того апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)належним чином не перевірив доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника, та не спростував їх. 
Перевіривши доводи в касаційних скаргах та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Тому неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Як убачається з судових рішень, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК, ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах. 
Зокрема такий висновок місцевий суд обґрунтував показаннями, наданими у судовому засіданні: потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що 20 серпня 2017 року з території СТО «Південне» було викрадено їх автомобілі«Toyota Auris» та «Chevrolet Aveo»; свідка ОСОБА_8 про те, що 19 серпня 2017 року ввечері на своєму автомобілі «ВАЗ 2104» підвіз ОСОБА_4 та ОСОБА_9 до СТО «Південне», оскільки звідти необхідно було забрати автомобіль, який ОСОБА_4 , залишив на ремонт і відігнати для подальшого фарбування до ОСОБА_10 , а з території СТО ОСОБА_4 і ОСОБА_11 виїхали на автомобілях «Chevrolet Aveo» та «Toyota Auris» й усі разом направились до ОСОБА_10 ; свідка ОСОБА_10 про те, що він займається ремонтом автомобілів, того дня йому зателефонував ОСОБА_4 та попросив відремонтувати два автомобілі один з яких «Chevrolet Aveo», після чого останній приїжджав до нього разом з ОСОБА_8 і ОСОБА_11 ; свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Також винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджено: даними протоколу огляду місця події від 20 серпня 2017 року; даними протоколу обшуку території автобази від 18 жовтня 2017 року з фототаблицею до нього, згідно з якими в ході його проведення було виявлено та вилучено два передні сидіння від автомобіля «Тойота», які зберігались в автомобілі «Opel» реєстраційний номер НОМЕР_3 ; даними протоколу огляду місця події від 18 жовтня 2017 року з фототаблицею до нього, відповідно з якими у мобільному телефоні ОСОБА_8 містилися зображення автомобіля «Toyota Auris» реєстраційний номер НОМЕР_2 темно-синього кольору, а поруч з ним знаходились сидіння від нього; даними протоколу огляду відеозапису від 1 листопада 2017 року з відеозаписом до нього, на якому зафіксовано 20 серпня 2017 року у період часу з 00:03 по 11:05 на Лоцманському узвозі, 6 у м. Дніпро рух автомобілів «ВАЗ 2104», «Chevrolet Aveo» та «Toyota Auris»; даними протоколу пред`явлення речей для впізнання від 28 грудня 2017 року з фототаблицею до нього за участю потерпілої ОСОБА_6 , згідно з якими остання впізнала за вказаними нею індивідуальними ознаками сидіння від її викраденого автомобіля «Toyota Auris» реєстраційний номер НОМЕР_2 ; даними протоколу слідчого експерименту від 16 листопада 2017 року з фототаблицею до нього за участю ОСОБА_8 про обставини вчиненого кримінального правопорушення; висновками судових авто-товарознавчих експертиз № 18/12.2/436 і № 8/12.2/437 від 25 грудня 2017 року, згідно з якими середня ринкова вартість автомобіля «Chevrolet Aveo» складала 96 356,26 грн, а автомобіля «Toyota Auris» - 249 161,03 грн та іншими доказами, наведеними у вироку.
Під час розгляду кримінального провадження апеляційний суд належним чином перевірив доводи захисника, викладені у його апеляційній скарзі, проаналізував і дав на них переконливі відповіді. Крім того, суд виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши його доводи щодо необґрунтованого засудження ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Доводи засудженого та його захисника про те, що ОСОБА_4 мав умисел лише на заволодіння автомобілем «Chevrolet Aveo», яким він керував, позбавлені підстав.
Із копії вироку видно, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні проведено у межах висунутого ОСОБА_4 обвинувачення згідно обвинувального акту. 
Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин ОСОБА_4 за попередньою змовою з невстановленою досудовим слідством особою, з метою незаконного заволодіння транспортними засобами, проникли на територію СТО «Південне» та незаконно заволоділи автомобілями«Chevrolet Aveo» і «Toyota Auris», що завдало великої матеріальної шкоди потерпілим.
Отже, місцевий суд правильно встановив, що дії ОСОБА_4 та невстановленої досудовим слідством особи були спільними, узгодженими та охоплювалися єдиним умислом. Суд поза розумним сумнівом встановив наявність спільної мети та узгодженість їх дій, що свідчить про умисел ОСОБА_4 на заволодіння двома транспортними засобами. Невстановлення досудовим слідством іншого співучасника цього злочину, не свідчить про відсутність у ОСОБА_4 умислу на заволодіння двома автомобілями. 
Твердження сторони захисту про те, що суд, визнаючи протокол обшуку території СТО від 18 жовтня 2017 року допустимим доказом, не дав належної оцінки тому, що ухвалою слідчого судді надано дозвіл лише на проведення обшуку її території та згоди власника автомобіля «Opel» на проникнення у нього не було, є непереконливими.
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2017 року надано дозвіл на проведення обшуку території автобази, розташованої на АДРЕСА_2 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення. Тому обшук території автобази в ході якого в автомобілі «Opel» реєстраційний номер НОМЕР_3 було виявлено і вилучено два передні сидіння від автомобіля «Toyota Auris» потерпілої ОСОБА_6 проведено відповідно до вимог ст. 236 КПК.
Не порушує права ОСОБА_4 на захист проведення авто–товарознавчих експертиз від 25 грудня 2017 року після повідомлення йому про підозру, оскільки це не є істотним порушенням кримінального процесуального закону, а тому посилання у касаційних скаргах на таке порушення є безпідставними. 
Також зазначеними авто–товарознавчими експертизами визначено середню ринкову вартість автомобілів «Toyota Auris» та «Chevrolet Aveo» на час вчинення кримінального правопорушення. За відсутності підстав вважати такі висновки експерта необґрунтованими чи сумнівів у їх правильності, місцевий суд правильно обґрунтував ними свій вирок. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника з наведених у них мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та його захисника – адвоката ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2020 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                     ОСОБА_2                         ОСОБА_3