Постанова
Іменем України
 
26 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/11546/18
провадження № 61-3897св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року в складі суддя Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М.,                     Мережко М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», банк) про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки та відшкодування збитків.
 
В обґрунтування позову вказала, що 19 грудня 2006 року між нею та                          АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит на особисті потреби у розмірі 49 485 доларів США зі сплатою 10,80 % річних терміном на 20 років. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19 грудня 2006 року між нею та банком укладено договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку банку належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також договір поруки між банком і ОСОБА_2 , яка зобов`язалася відповідати перед банком за виконання нею зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.
Посилалася, що укладений між нею та банком кредитний договір містить умови, які є несправедливими, суперечать принципу сумлінності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних відносин на користь банку, що у свою чергу є підставою для визнання цього договору недійсним. Несправедливими є наступні умови: розрахунок процентів проводиться за рік або за 365 днів, при такому розрахунку щомісячний результат був би менше, обумовленої у договорі суми; договір передбачає, що кредит забезпечується усім належним їй майном; договір містить умови про можливість банку збільшити процентну ставку і не містить умов про її зменшення, при цьому у випадку її незгоди із підвищенням вона має повернути залишок кредиту, сплативши усі комісії і штрафні санкції; договір покладає на неї усі валютні ризики без попередження про це.
Окрім того, при укладенні кредитного договору порушено 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, зміст і умови договору розроблені банком і вона була позбавлена можливості вносити зміни до договору, банк не надав повної, об`єктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням договору; умисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості про реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від узгодженої сторонами ставки за кредитом; не встановив та не визначив для позичальника умови договору про збереження реальної вартості предмета іпотеки. Наведене, в тому числі порушує баланс умов договору на шкоду їй як позичальниці. У кредитному договорі відсутні встановлені законом обов`язкові умови для його укладання, в тому числі: не встановлено умов надання кредиту щодо можливих валютних ризиків для позичальника; не встановлено умови виникнення іпотечного боргу шляхом їх оприлюднення, не встановлено інфляційне застереження і розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмета іпотеки; не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженим постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, та статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначала, що надаючи їй кредит в іноземній валюті, тобто здійснюючи валютну операцію, банк не виконав функції агента валютного контролю та не врахував, що згідно зі статтею 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» видача їй валютних коштів, які вона використає у якості засобу платежу, потребують отримання не тільки генеральної, а й індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями у якості засобу платежу та застави, яка у банку відсутня, що свідчить про те, що банк не мав права надавати їй кредит у валюті, увів її в оману. Графік повернення кредиту, як додаток до договору містить тільки залишок боргу, відсутній розрахунок процентів, що дає можливість банку встановлювати платіж на свій розсуд і не дає детального розпису вартості кредиту.
Дії банку порушували законодавчі акти, зокрема статтю 230 ЦК України та статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів», які забороняють нечесну підприємницьку практику, а сам кредитний договір суперечить принципу добросовісності розумності і справедливості. Вважає, що якби банк повідомив її про те, що у грошовому обігу не може використовуватись готівкова іноземна валюта вона б відмовилась від кредиту, або повернула його банку. Оскільки банк ввів її в оману, то має відшкодувати їй завдані збитки у подвійному розмірі. З огляду на те, що вона сплатила банку                                 50 541,30 доларів США банк має відшкодувати їй 51 597,60 доларів США.
Посилаючись на статті 203, 215 ЦК України, а також положення Закону України «Про захист прав споживачів`просила визнати недійсним кредитний договір № 11098792000 від 19 грудня 2006 року, визнати недійсним договір іпотеки від 19 грудня 2016 року, визнати недійним договір поруки № 78183 від 19 грудня 2006 року, зобов`язати відповідача відмінити обмеження обтяження на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на її користь збитки у розмірі 51 597,60 доларів США та судові витрати.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня                              2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                   від 30 січня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовував свої висновки його недоведеністю.
 
При цьому суд виходив із відсутності доказів порушення прав позивача як споживача при укладанні нею кредитного договору, зокрема відсутності обману з боку банку та дисбалансу договірних прав та обов`язків за кредитним договором на шкоду позивачці та надання їй банком усієї необхідної і достатньої інформації при його укладанні, дотримання сторонами у момент укладення договору вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов. Кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.
Також суд виходив із правомірності дій банку при укладенні кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта, з огляду на наявність у банку генеральної ліцензії. Оскільки перерахування коштів позичальниці відбулося у безготівковому порядку, тому така операція не потребує індивідуальної ліцензії.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду,           ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, яким закріплено принципи фактичної, а не формальної, рівності сторін у цивільно-правових відносинах, а також особливого захисту державою більш слабкого суб`єкта економічних відносин - споживача. Суди неправильно застосували положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та не звернули увагу, що банк не надав позичальнику повної, об`єктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням договору, умисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості про реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від узгодженої сторонами ставки за кредитом. Надаючи позичальнику кредит в іноземній валюті, тобто здійснюючи валютну операцію, банк не виконав функції агента валютного контролю та не врахував, що згідно зі статтею 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» видача їй валютних коштів, які вона використає у якості засобу платежу, потребують отримання не тільки генеральної, а й індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями у якості засобу платежу та застави, яка у банку відсутня, що свідчить про те, що банк не мав права надавати позичальнику кредит у валюті.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 02 березня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У червні 2020 року АТ «УкрСиббанк» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
19 грудня 2006 року між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», було укладено кредитний договір № 11098792000, відповідно до умов якого банк надав позичальниці ОСОБА_1 кредит для власних потреб у розмірі 49 485 доларів США терміном до 19 грудня 2027 року із сплатою 10,8 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами.
 
В цей же день між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, згідно із яким ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2203934266, за яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальницею зобов`язань за кредитним договором по поверненню кредиту в повному обсязі.
Згідно із заявою про видачу готівки № 85 від 19 грудня 2006 року                          ОСОБА_1 отримала з її поточного рахунку 49 485 доларів США.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року у зв`язку із порушенням умов договору про надання споживчого кредиту                         № 11098792000 від 19 грудня 2006 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг за вказаним кредитним договором у розмірі 33 575,27 доларів США та пеню у розмірі                   19 906,74 грн. 
 
Під час розгляду справи судом встановлено, що на час укладення кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» мав банківську ліцензію НБУ № 75 від 24 грудня 2001 року, дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001 року і додаток до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року на право здійснення валютних операцій. Крім цього, судовим рішенням встановлено, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з усіма його умовами, самостійно обрала валюту кредитування та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується її підписом.
 
Також судом встановлено, що при укладанні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. До кредитного договору сторонами було підписано графік погашення кредиту (додаток № 1).
 
При цьому, при укладанні кредитного договору позичальниця ОСОБА_1 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалась з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Позивач також погодилась з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, сплати процентів та інших платежів в іноземній валюті.
 
Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу, а види відповідальності позичальниці покликані забезпечити своєчасне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Положеннями статей 626-628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
 
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
 
За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
За змістом положень, закріплених у частині першій пункті 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
 
Згідно із частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
 
Конституційний Суд України у справі № 15-рп/2011 зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
 
Установивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, порядку погашення кредиту, суди правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.
 
При цьому матеріали справи не містять відомостей про звернення позичальника до банку з приводу порушення її прав як споживача, недостатності наданої банком інформації про умови кредитування саме в момент укладення оспорюваного правочину. 
 
Колегія суддів також враховує, що договір позичальником частково виконувався (частина перша статті 82 ЦПК України), а згідно зі статтею                      204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може  використовувати  текст судового рішення,  який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного  державного  реєстру судових рішень.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року (справа № 755/113/16-ц), яке набрало законної сили, у зв`язку із порушенням умов договору про надання споживчого кредиту № 11098792000 від 19 грудня 2006 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг за вказаним кредитним договором у розмірі 33 575,27 доларів США та пеню у розмірі 19 906,74 грн. 
 
З огляду положення статті 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, колегія суддів при вирішенні цієї справи враховує також преюдиційні обставини правомірності кредитного договору, встановлені судом у справі № 755/113/16-ц.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що позивач фактично не згоден із діями банку щодо нарахування боргу за спірним кредитним договором, однак оцінка цих дій може мати місце у випадку наявності спору щодо виконання умов договору, натомість питання щодо дійсності правочину стосується наявних між сторонами правовідносин на час його укладення, а не під час його виконання.
 
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору.
 
Доводи касаційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Безпідставними є також посилання заявника направовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                № 342/180/17, оскільки у цій постанові встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду.
 
Так, у справі № 342/180/17Великою Палатою Верховного Суду встановлені обставини неповідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із ним саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема і щодо строку повернення кредиту. Натомість, у справі, що переглядається, такі обставини судами попередніх інстанцій не були установлені, а суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року  - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара