УХВАЛА        
 
01 березня 2021року
 
м. Київ
 
справа № 752/4075/20
 
провадження № 61-2870ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,                 Коротенка Є. В.,
 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рясенчук Тетяни Миколаївни на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останньої на свою користь аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня                2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнено з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 лютого 2020 року до досягнення дитиною повноліття.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевого суду допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.
 
Місцевий суд, беручи до уваги матеріальний стан позивача і відповідача, виходив з того, що спільна дитина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на утриманні ОСОБА_1 , тому наявні підстави для задоволення позову. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня                      2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що спільна дитина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно акта обстеження умов проживання, складеного на підставі звернення ОСОБА_2 від 12 березня 2020 року, зареєстрований та проживає разом із матір`ю, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
 
У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат                       Рясенчук Т. М. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня                   2020 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Предметом позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є стягнення аліментів на дитину, а тому у розумінні ЦПК України справа № 752/4075/20 є малозначною.
 
Касаційний цивільний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом                       2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що справа становить виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, так і для висновку про те, що розгляд справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної судової практики правозастосування, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року про можливість її оскарження до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені в малозначній справі.
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що                        суд   відмовляє  у  відкритті   касаційного   провадження  у  справі,   якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Крім того, Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких                       державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня                  1997 року).
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката                 Рясенчук Т. М. на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
                                                              УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рясенчук Тетяни Миколаївни на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину відмовити.

Судді:	В. С. Жданова  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко