СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2021 р.                                                                      Справа № 922/146/20  

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання  Міракова Г.А.

за участю представників:
позивач – Левицька А.В.;
відповідач  - Безп`ятий Д.Г., Колобов Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  АТ КБ “ПриватБанк” (вх.№ 2968Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.09.2020 (повний текст рішення складено 29.09.2020, суддя Смірнова О.В.) у справі №922/146/20 

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ 
до Фізичної особи-підприємця Безп`ятого Дениса Григоровича, м. Харків  
про стягнення 648006,68 грн, - 

ВСТАНОВИЛА:

     АТ КБ "Приватбанк" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області із позовною заявою, в якій просив стягнути з Фізичної особи-підприємця Безп`ятого Дениса Григоровича заборгованість в розмірі 648006,68 грн., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 448333,33 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 89673,35 грн. та заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 110000,00 грн. 
      Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.09.2020 (повний текст рішення складено 29.09.2020, суддя Смірнова О.В.) по справі №922/146/20 провадження у справі в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Безп`ятого Дениса Григоровича заборгованості за кредитом у сумі 448333,33 грн. - закрито. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
      Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 22.09.2020 у справі №922/146/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ "Приватбанк"  на рішення Господарського суду Харківської області від 22.09.2020 у справі №922/146/20.  Встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу.  Призначено справу №922/146/20 до розгляду на 07 грудня 2020 року о 11:30 години у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання   №132.
Ухвалами суду від 07.12.2020, 16.12.2020 та 23.12.2020 оголошувались перерви у судовому засіданні.
Через канцелярію суду 23.12.2020 відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення господарського суду без змін, як таке, що прийняте при повному встановленні обставин, що мають значення для справи, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення як безпідставну.
Колегія суддів зазначає, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в статтях 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, вислухавши присутніх у засіданні суду сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Фізична особа - підприємець Безп`ятий Денис Григорович (відповідач) 11.07.2018 року звернувся до AT КБ “ПРИВАТБАНК” з заявкою - ТЕО на отримання кредиту “КУБ” необхідних для поповнення обігових коштів для здійснення господарської діяльності (а.с. 14) та з метою отримання кредиту у вказаній сумі зазначив, що працює 8 років, має чотири торгових “точок” (вказавши Їх адреси), й працює п`ять працівників, середня кількість покупців на місяць 200, середні обсяги продажів на місяць 1000000 грн. й планується отримати обсяги продажів після отримання кредиту на рівні 125000 грн., очікується збільшення кількість покупців до 250 на місяць.
Позивач вважає, що таким чином між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н (далі - Договір), який за своєю правовою природою є договором приєднання та складається із анкети-заяви та Умов.
Як вказує позивач, 12.07.2018 року на підставі укладеного договору він перерахував на поточний рахунок відповідача кредитні кошти у розмірі 500000,00 грн., що підтверджується відповідною випискою, а також відповідним меморіальним ордером.
В подальшому, як стверджує АТ КБ "Приватбанк", в порушення відповідних умов Договору, відповідач не повернув кредитні кошти у передбачений договором термін та не сплатив в повному обсязі проценти у вигляді щомісячної комісії, зокрема, посилаючись на ч. 2 ст. 1050 ЦК України, тому станом на 27.12.2019 року заборгованість відповідача за договором становить 827640,26 грн. і складається з: заборгованості за кредитом в сумі 448333,33 грн., заборгованості за відсотками в сумі 89673,35 грн., заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії в сумі 110000,00 грн. та пені в сумі 179633,58 грн.
Посилаючись на ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором в загальному розмірі  648006,68 грн., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 448333,33 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 89673,35 грн. та заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 110000,00 грн.
Господарський суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Безп`ятого Дениса Григоровича заборгованості за кредитом у сумі 448333,33 грн, виходячи з такого.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.
Пунктом 2 частини першої статті 175 ГПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Суд правомірно установив, що рішенням господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі №922/309/19 за позовом АТ КБ "Приватбанк" до Фізичної особи-підприємця Безп`ятого Дениса Григоровича про стягнення заборгованості за кредитом за Договором у сумі 448333,33 грн.  у позові відмовлено повністю.
Рішення не оскаржувалось та набуло законної сили 04.07.2019 року.
Судом також було прийнято до уваги, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. 
Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4  ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до абз. З п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» №1 від 24.11.2014 року, віднесення кредитних договорів до договорів приєднання за тією ознакою, що позичальник позбавлений можливості запропонувати свої умови договору, можливе у разі укладення такого договору між банком (іншою фінансовою установою) та фізичною особою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Відтак, обставини, встановлені у рішенні господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі №922/309/19 мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доведенню.
Слід також зазначити, що рішенням господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі №922/309/19 встановлено, що відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003, договір про відкриття банківського рахунка повинен укладатися в письмовій формі, а заява про відкриття банківського рахунка є лише підставою для укладення договору.
Самого кредитного договору №б/н від 11.07.2018 у письмовій формі з усіма істотними умовами позивач суду не надав.
Позивач надав суду копії роздруківки Анкети-заявки та роздруківки її перевірки з зазначенням реєстраційних номерів сертифікатів електронних підписів, а також витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», засвідчені тільки підписом адвоката.
На вимогу суду представник позивача не надав оригіналу вказаних електронних доказів.
Посилання позивача на те, що в Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що підписана ним Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання послуг "КУБ" становлять між ним та банком "кредитний договір", а також те, що відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання послуг «КУБ», є безпідставними, оскільки ознайомлення з будь-яким документом та «згода» може бути підтверджено підписом особи.
Докази, наявні в матеріалах справи, не підтверджують того, що відповідачем отримано та ознайомлено його під підпис з Умовами та правилами надання послуг "КУБ".
Дані документи мають бути складовою кредитного договору, оскільки Анкета-заява не містить всіх істотних умов кредитного договору, зокрема суми кредиту. 
Отже, на підставі наявних в матеріалах справи документів не можна встановити, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору.
Позивачем не доведено ні факту укладення кредитного договору, ні факту ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання послуги "КУБ", в тому числі, шляхом використання електронного цифрового підпису.
Наявні в матеріалах справи Умови не містять підпису відповідача.
Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, тобто до якої саме редакції Умов приєднався та зобов`язався виконувати відповідач.
Також з наданих позивачем Умов неможливо встановити їх чинність та дію станом саме на 11.07.2018.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15, згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Твердження позивача, що 11.07.2018 між Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" та фізичною особою-підприємцем Безп`ятим Денисом Григоровичем був укладений кредитний договір, який є за своєю правовою природою є договором приєднання, суд вважає необґрунтованими.
Згідно зі ст. 634 ЦК України за договором приєднання умови встановлюються у формулярах або інших стандартних формах. В такому випадку ці умови мають бути однаковими та незмінними для всіх клієнтів банку, а також сторона, яка їх запропонувала, не може відмовити іншій стороні у приєднанні до договору. 
Однак, як вбачається з п. 3.2.8.6 витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», в редакції, доданій до позову, ці Умови містять положення, за яким позивач має право відмовити у видачі кредиту, тобто у приєднанні до кредитного договору.
Крім того, розмір кредиту визначається одноособово банком на його розсуд і не є однаковим для всіх клієнтів, які бажають приєднатися до цих умов. 
З огляду на це, не можна стверджувати, що одна із істотних умов кредитного договору, яка відсутня у Анкеті-заяві, є узгодженою сторонами.
Відповідно до абз. 3 п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» №1 від 24.11.2014 року, віднесення кредитних договорів до договорів приєднання за тією ознакою, що позичальник позбавлений можливості запропонувати свої умови договору, можливе у разі укладення такого договору між банком (іншою фінансовою установою) та фізичною особою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності. Умовами  та   правилами   надання   кредиту   "Кредит КУБ"   не   передбачено   можливості дострокового стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.
Крім того, позивачем не надано доказів затвердження Умов та правила надання кредиту "Кредит КУБ", на які він посилається позивач, ані нормативними актами НБУ, ані локальними актами самого позивача, а відтак вони не є обов`язковими для третіх осіб.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31.05.2019 року у справі №914/504/18.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правомірним висновок господарського суду про відмову у позові.
Аргументи позивача про те, що рішення у справі №922/309/19 було прийнято не про той же предмет і не з тих же підстав, адже предметом позову даної справи зовсім інший період стягнення заборгованості за кредитним договором, а також інші її складові, суд відхиляє, виходячи з такого.
Предметом розгляду справи №922/309/19 була вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом за Договором у сумі 448333,33 грн., отже предмети розгляду обох справ в цій частині є ідентичними. Підстави позовів також ідентичні, с саме порушення відповідачем зобов`язань за Договором в частині повернення кредитних коштів.
Позивач зазначає, що в позовній заяві по справі №922/309/19 він просив стягнути з відповідача заборгованість за Договором у загальному розмірі 448333,33 грн., яка на час розгляду справи в суді простроченою ще не була, проте з таким висновком не можна погодитись, оскільки заявлена позивачем заборгованість у розмірі 448333,33 грн., виходячи з матеріалів справи, вже існувала. 
При цьому, у позовній заяві у справі №922/309/19 позивач також зазначав, що ця заборгованість вже існувала, станом на 16.01.2019 року.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Безп`ятого Дениса Григоровича заборгованості за кредитом у сумі 448333,33 грн.
Щодо вимог про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 89673,35 грн. та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 110000,00 грн., суд зазначає таке.
Як вже було вказано вище, преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктивний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили до предмета доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.
Таким чином, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі №917/1335/18.
Отже, обставини, встановлені судовим рішенням у справі №922/309/19, яке набрало законної сили, повторного доведення не потребують, оскільки у розгляді даної справи беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.
Так, рішенням господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі №922/309/19 установлено, що позивач не надав належні і допустимі докази укладання з відповідачем кредитного договору, узгодження сторонами всіх істотних умов кредитного договору, видачі відповідачу кредиту у сумі, зазначеній у позові, та підстав дострокового стягнення заборгованості.
Колегія суддів звертає увагу,  що господарський суд в ухвалі про відкриття провадження у справі №922/309/19 зобов`язав позивача надати до суду копії кредитного договору; копії договору на обслуговування поточного рахунку; заяву відповідача або інші документи, з яких би чітко вбачалось, який саме кредитний ліміт було встановлено відповідачу, чи було його збільшено або зменшено, чи повідомлено відповідачу про встановлення кредитного ліміту у відповідному розмірі і чи було надано згоду відповідачем на збільшення кредитного ліміту, якщо він збільшувався; доказів узгодження всіх істотних умов кредитного договору; доказів видачі відповідачу кредиту (платіжні доручення на видачу готівки); докази введення в дію Умов та Правил та аутентичності поданого витягу з розміщеним на сайті у день відкриття рахунку; докази погодження відповідача на зміну відсоткової ставки та повідомлення його; докази встановлення та доведення відповідачу розміру кредитного ліміту; докази відкриття кредитного рахунку; витяги державного реєстратора з ЄДР на позивача та на відповідача станом на час розгляду справи.
Проте, як вбачається з тексту рішенням господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі № 922/309/19, позивач витребувані судом докази так і не надав. 
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Таким чином, позивач мав подати до суду всі наявні у нього докази ще під час розгляду справи № 922/309/19 але цього не зробив.  
Слід звернути увагу на ту обставину, що жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
За таких обставин суд дійшов обґрунтованого, на думку судової колегії, висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 89673,35 грн. та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 110000,00 грн задоволенню не підлягають.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог і відмову у задоволенні позову є обґрунтованим і підтвердженим матеріалами справи, у той час як твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, не доведені належними доказами.
Приймаючи до уваги, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір не відшкодовується. 
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача - АТ КБ “ПриватБанк”  залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 22.09.2020 у справі №922/146/20 залишити без змін. 

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.01.2021 року.

Головуючий суддя                                                                         Ільїн О.В.  

Суддя                                                                                                Россолов В.В.

Суддя                                                                                                Хачатрян В.С.