Справа № 165/2346/17 	Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/146/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 січня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,
суддів Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я., 
секретар судового засідання Галицька І. П.,
з участю: 
       представника відповідача адвоката Мельник В. М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит та стягнення безпідставно отриманих коштів по іпотечному кредиту за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року, 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит та стягнення безпідставно отриманих коштів по іпотечному кредиту. Позов мотивовано тим, що 16 жовтня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про іпотечний кредит  № VONVG40000000741, згідно умов якого вона отримала кредит у розмірі 56 775,00 грн з цільовим використанням – для придбання квартири. 16 жовтня 2007 року вона придбала квартиру, а 22 серпня 2008 року банк на підставі укладеної із нею додаткової угоди, конвертував заборгованість за кредитним договором у розмірі 56 934,53 грн, в іноземну валюту (долари США). З того часу її заборгованість обліковувалась у іноземній валюті в сумі 12 350,22 дол. США. Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 з неї стягнуто на користь банку усю суму заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, нараховану станом на 22 липня 2009 року. В межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Нововолинським міським судом Волинської області, вона виконувала рішення суду і на погашення заборгованості сплатила 227 736,47 грн (з урахуванням стягнутих банком без її згоди із зарплатного рахунку коштів у сумі 45 624,11 грн). Відповідач всупереч нормам закону та умовам договору змінював черговість погашення боргу, унаслідок чого заборгованість не зменшувалася, а збільшувалась. Кошти скеровувалися на сплату не передбаченої договором комісії у розмірі 2 651,58 дол. США, що становить 26 140,85 грн, на погашення іншого кредитного договору № VONVG50000000741 у розмірі 4 158,82 дол. США, що становить 31 157,86 грн, на сплату безпідставно нарахованої заборгованості за відсотками та пені. Відповідач уклав із нею додаткові угоди до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, а саме: 12 жовтня 2012 року – про видачу кредиту в сумі 14 341,72 дол. США, 05 серпня 2013 року – про видачу кредиту в сумі 14 819,37 дол. США та 07 серпня 2013 року – про видачу кредиту в сумі 14 863,33 дол. США під виглядом реструктуризації заборгованості. Фактично, ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшив суму іпотечного кредиту на 2 513,11 дол. США. Вважала, що, укладаючи додаткові угоди, відповідач ввів її  в оману. Іпотечний кредит 16 жовтня 2007 року вона отримала  у національній валюті, який повністю використано за цільовим призначенням для придбання житла. Вона не зверталася до банку про видачу додаткових сум кредиту, оскільки їх не потребувала. Відповідно до додаткових угод вона кошти не отримувала і ними не користувалася. Наголошувала, що на час виникнення спірних правовідносин згідно з статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонялось надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України. З урахуванням уточненої позовної заяви від 23 січня 2018 року, просила: - визнати недійсними додаткові угоди від 12 жовтня 2012 року, від 05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року №VONVG40000000741 та стягнути з відповідача на її користь отримані доходи у вигляді відсотків у сумі 1 714,73 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 49 504,25 грн; - стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отримані комісійні в сумі 2 651,58 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти, використані банком на погашення іншого кредиту в сумі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списані з її рахунку кошти у сумі 45 624,11 грн і пеню в сумі 20 090,33 грн; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Позивач подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду.
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року зазначене рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1   до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод від 12 жовтня 2012 року, від  05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року №VONVG40000000741, та стягнення коштів, отриманих у вигляді відсотків за додатковими угодами у сумі 1 714,73 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 49 504,25 грн, залишено без змін. Постанову Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманої комісії в сумі 2 651,58 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн, коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту в сумі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн, коштів безпідставно списаних з рахунку позивача у сумі 45 624,11 грн та пені в сумі 20 090,33 грн скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Судом апеляційної інстанції розглядається дана справа за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року в частині, скасованій Верховним Судом. В апеляційній скарзі покликається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Вказує, що вона сплатила усю суму заборгованості 16 липня 2013 року, що підтверджується відповідними квитанціями. Проте суд не надав цим доказам належної оцінки та не співставив їх з інформацією банку. Відмовляючи у стягненні безпідставно отриманої комісії (винагороди за резервування ресурсів), суд першої інстанції не з`ясував, що таке резервування ресурсів і чи здійснювалось банком фактично таке резервування, не врахував, що резервування ресурсів для відшкодування можливих втрат від здійснення банківської операції не є послугою, яка надається клієнту, тому за неї не може встановлюватись плата. Нарахування комісії після зміни банком строку виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду про стягнення усієї заборгованості, безпідставне. Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про стягнення з банку безпідставно отриманої комісії у сумі 2 651,58 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн. Суд помилково вважав законним самовільне скеровування банком внесених позивачем коштів на погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит на погашення іншого кредитного договору № VONVG50000000741 від 16 жовтня 2007 року, отриманого на поточні потреби, не звернувши уваги на те, що це різні кредитні договори за класифікацією та обліком. Вона не надавала банку права змінювати призначення цих коштів. Виконуючи рішення суду, сплачувала кошти, які вносила в касу банку для конвертації, а вони підлягали зарахуванню відповідно до цільового призначення: на погашення договору про іпотечний кредит № VONVG40000000741. Вирішуючи питання про правомірність списання коштів з зарплатного рахунку суд помилково вважав, що списання відбувалось правомірно, оскільки позивач  надала на це згоду у пункті 2.2.5 договору про іпотечний кредит в редакції додаткової угоди до цього договору від 22 серпня 2008 року, не застосувавши друге речення цього пункту, яким передбачено, що списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку, тобто без врахування норми статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні». Розпорядження про списання коштів банку не надавала, у договорі про іпотечний кредит не вказано рахунок, з якого доручено списувати кошти на виконання зобов`язань за договором, тому списання здійснювалось банком безпідставно. Суд необґрунтовано відмовив  у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно списаних з її рахунку коштів у сумі 45 624,11 грн і пені в сумі 20 090,33 грн. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу. Вказує щодо комісії – на даний час є чинними додаткові угоди до кредитних договорів від 22.08.2008 № VONVG40000000741 та № VONVG50000000741. Пунктами 8.1 цих додаткових угоди передбачено обов`язок позивача, як позичальника щодо сплати винагороди (комісії) за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Позивач не довела факту введення її в оману банком, а також у чому ж проявляється обман при укладенні додаткових угод до кредитного договору. Винагорода у розмірі трьох відсотків річних за резервування ресурсів, яка обліковувалась банком як комісія, нарахована обґрунтовано, оскільки це передбачено умовами кредитного договору. Щодо коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту в сумі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн – відповідно до п. 8.2 спірного кредитного договору, банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. Цей же рахунок визначений для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № VONVG50000000741, який нерозривно пов`язаний із спірним кредитним договором VONVG40000000741, так як отримані в кредит кошти по обох договорах були направлені на придбання квартири. Пунктом 7.2 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № VONVG50000000741, в початковій його редакції, передбачено, що кошти, які надходили на погашення кредиту розподілялись на погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок (за договором № VONVG50000000741), а в другу чергу на погашення заборгованості за основним кредитом (за договором № VONVG40000000741). Банк правомірно розподіляв кошти, які надходили на рахунок на погашення кредитної заборгованості за договором № VONVG50000000741. Щодо коштів безпідставно списаних з рахунку позивача у сумі 45 624,11 грн та пені в сумі 20 090,33 грн – доводи позивача про безпідставне списання коштів із її рахунку  є необґрунтованими, оскільки згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору вона доручила банку вчиняти такі дії.
Позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив в якому зазначає, що банк не вказує чи були фактично зарезервовані ресурси, в якій сумі створено резерв, на якому рахунку обліковується зарезервована сума, і яким чином позичальник має доступ до внутрішніх резервів банку, які обліковуються не на рахунках позичальника, а на рахунках банку. Списання коштів на погашення будь-якого з кредитів, незважаючи на їх цільове призначення при внесенні позичальником, суперечить обліку цих кредитів банком та ЗУ «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні», оскільки в даному випадку мають місце два окремі кредити з своїми умовами видачі та погашення. Розпорядження банку про списання з рахунків коштів на погашення заборгованості за кредитним договором із зазначенням рахунку, з якого банк має право списувати кошти, вона не давала, так як договір про іпотечний кредит укладений 16.10.2007, додаткова угода до нього – 22.08.2008, а рахунок у банку через який вона отримає заробітну плату і з якого списуються кошти, відкритий у листопаді 2014 року.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача.
Позивач ОСОБА_1 подала заяву про підтримання апеляційної скарги та розгляд справи за її відсутності.
Представника відповідача адвокат Мельник В. М. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнала та просила залишити її без задоволення.
       Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Судом встановлено, що між сторонами 16 жовтня 2007 року було укладено договір про іпотечний кредит № VONVG40000000741 на суму 56 775,00 грн зі сплатою 15 відсотків річних за користування кредитом, а також інших платежів у порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Кредит надавався строком погашення не пізніше 16 жовтня 2035 року на придбання у власність квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу від 16 жовтня 2007 року № 4962, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 22 серпня 2008 року за заявою позивача сторонами укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № VONVG40000000741, відповідно до якої цей договір було викладено у новій редакції, у тому числі пункт 8.1 щодо валюти надання кредиту та його розміру – 12 350,22 дол. США. Ця додаткова угода позивачем не оспорюється. 
У подальшому між   ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткові угоди до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № VONVG40000000741 – 12 жовтня 2012 року, 05 серпня 2013 року та 07 серпня 2013 року, що є невід`ємними частинами кредитного договору, якими сторонами узгоджено розмір кредитної заборгованості, викладено у новій редакції пункт 8.1 кредитного договору, визначено новий графік погашення кредиту.
Відповідно до додаткової угоди від 16.10.2007 до договору № VONVG40000000741 станом на 22.08.2008 залишок заборгованості по договору складає 56 934,53 грн, що еквівалентно 12 350,22 дол. США.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, нараховану станом на 22 липня 2009 року, заборгованість загальному розмірі 93 885,71 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом – 91 014,90 грн, заборгованість за відсотками – 1 276,46 грн, комісія – 1 586,46, пеня – 7,89 грн.
Відповідно до додаткової угоди від 12 жовтня 2012 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № VONVG40000000741 сума заборгованості, що виникла з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшується на 514,22 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 0 дол. США, комісія у розмірі 0 дол. США, пеня у розмірі 514,22 дол. США. Розмір кредитної лінії становить 14 341,72 дол. США.
Відповідно до додаткової угоди від 05 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № VONVG40000000741 сума заборгованості, що виникла з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшується на 546,87 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 0 дол. США, комісія у розмірі 0 дол. США, пеня у розмірі 546,87 дол. США. Розмір кредитної лінії становить 14 819,37 дол. США
 У період між днем набрання законної сили рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 та днем укладення першої із додаткових угод – 12 жовтня 2012 року позивачем, відповідно до розрахунку заборгованості за договором № VONVG40000000741 від 16.10.2007, наданого відповідачем, сплачено процентів – 2612,92 дол. США, пені – 1155,21 дол. США, комісії – 946,83 дол. США.
Сторони і після ухвалення судового рішення не позбавлені можливості дійти згоди щодо погашення кредиту в обумовлений ними спосіб. При цьому укладення оскаржуваних додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року після ухвалення судового рішення і є тим узгодженим сторонами способом подальшого погашення кредитної заборгованості.
Щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отриманих: комісії; коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту; коштів, безпідставно списаних з рахунку позивача і пені, то позивач, вимагаючи повернення безпідставно отриманих коштів, вказувала, що частина цих коштів, внесено нею після ухвалення рішення  Нововолинським міським судом Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, нараховану станом на 22 липня 2009 року, і до дня укладення додаткових угод. Тобто вказані додаткові угоди не могли бути підставою для внесення коштів у касу ПАТ КБ «ПриватБанк у зазначений період.
Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що за рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року заборгованість по кредитному договору від 16 жовтня 2009 року вона сплатила в повному обсязі, а відповідач неправомірно скерував кошти за іншими платежами, суд до уваги не бере, оскільки на підставі п.3.2.5 кредитного договору позичальник доручила банку списувати кошти із всіх свої поточних рахунків у валюті кредиту або валюті, відмінної від валюти кредиту, наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів.
Щодо комісії – на даний час є чинними додаткові угоди до кредитних договорів від 22.08.2008 № VONVG40000000741 та № VONVG50000000741. Пунктами 8.1 цих додаткових угоди передбачено обов`язок позивача, як позичальника щодо сплати винагороди (комісії) за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Винагорода у розмірі трьох відсотків річних за резервування ресурсів, яка обліковувалась банком як комісія, нарахована обґрунтовано, оскільки це передбачено умовами кредитного договору. 
Щодо коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту в сумі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн – відповідно до п. 8.2 спірного кредитного договору, банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. Цей же рахунок визначений для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № VONVG50000000741. Пунктом 7.2 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № VONVG50000000741, в початковій його редакції, передбачено, що кошти, які надходили на погашення кредиту розподілялись на погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок (за договором № VONVG50000000741), а в другу чергу на погашення заборгованості за основним кредитом (за договором № VONVG40000000741). За таких обставин банк правомірно розподіляв кошти, які надходили на рахунок на погашення заборгованості за договором № VONVG50000000741.
Щодо коштів безпідставно списаних з рахунку позивача у сумі 45 624,11 грн та пені в сумі 20 090,33 грн – доводи позивача про безпідставне списання коштів із її рахунку  є необґрунтованими, оскільки згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору вона доручила банку вчиняти такі дії.
Обставини, на які посилається як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у суді.
Рішенням суду від 23.12.2009, яке набрало законної сили, було стягнуто заборгованість по кредиту, процентам, а також несплачену комісію та пеню.
Судом апеляційної інстанції не встановлено, що станом на 16.07.2013 позивачкою погашено спірний кредит і це підтверджується укладеними нею і банком 05.08.2013, 07.08.2013 додатковими угодами, у яких визнано заборгованість за кредитом у конкретній сумі. А тому підстав для стягнення з відповідача 2 651,28 дол. США, які позивач вважає, що сплатила у рахунок комісії немає, оскільки ці кошти підлягали зарахуванню у рахунок погашення заборгованості за кредитом.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач не заявляла ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції про призначення судової економічної експертизи, якою би було встановлено розмір заборгованості за кредитом.
З наданих до суду позивачем квитанцій неможливо встановити на погашення яких кредитів сплачувались нею кошти. Частина поданих квитанцій не містить в собі цієї інформації.
У поясненнях поданих позивачем до апеляційного суду, на виконання вимоги касаційної інстанції, нею не зазначено, яку суму комісії було сплачено у період між днем набрання законної сили рішенням суду від 23.12.2009 та днем укладення першої додаткової угоди, в тому числі і на виконання рішення суду.
Позивач ставить питання про стягнення з відповідача коштів, як безпідставно ним отриманих. Проте ці кошти сплачувались позивачкою на погашення кредитів, в тому числі на погашення кредиту, який взято нею відповідно до Договору про іпотечний кредит від 16.10.2007, умовами якого були врегульовані питання щодо стягнення комісії, почерговий розподіл коштів, що надійшли, списання коштів з рахунку позивача і не є безпідставно отриманими.
Відсутні обставини вважати докази, подані відповідачем, неналежними та/або недопустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, зокрема, щодо обставин наявності у позивача заборгованості за договором та її розміру, та не є такими, що отримані з порушенням порядку, встановленого законом.
Підписання договору та додаткових угод до нього, оплата позивачем заборгованості по тілу кредиту, відсотками та комісією, дає суду підстави вважати, що наслідки укладення, переукладеного кредитного договору та підписання додаткових угод сторонам були зрозумілі та були прийняті позивачем.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий 

 
Судді