Номер провадження: 22-ц/813/3309/21 
Номер справи місцевого суду: 523/8369/20
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 року, постановленого під головуванням судді Кисельова В.К., повний текст судового рішення складений 22 вересня 2020 року, -
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину, в якому просила змінити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача додаткові витрати на її користь у розмірі 15000 грн. за оплату освітніх послуг, 3015 грн. у відшкодування витрат на придбання форменого одягу та 181 грн. 15 коп. у відшкодування вартості придбаних канцелярських товарів для навчання, а всього 18196 грн. 15 коп.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що сторони мають неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає спільно з позивачкою.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнути аліменти у розмірі 800 грн. щомісячно на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка посилається на те, що з моменту ухвалення рішення пройшло багато часу, та розмір аліментів не відповідає мінімальному розміру аліментів, який встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік».
Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається у державному вищому навчальному закладі «Одеське морехідне училище рибної промисловості імені О.Солянка» на денній формі навчання за контрактом. Вартість навчання складає суму у розмірі 7500 грн. за один семестр.
Позивачка заплатила за навчання сина у 2018 році суму у розмірі 7500 грн., згідно квитанції №54 від 07.08.2018р., а також згідно квитанції №0.0.1599272891.1 від 26.12.2018р. у розмірі 7500 грн. За навчання у 2019 році позивачка сплатила суму у розмірі 7500 грн., згідно квитанції у розмірі №12 від 14.08.2019р., а також згідно квитанції №0.0.1599272891.1 від 29.01.2020р. суму у розмірі 7500 грн. Всього сплачена сума у розмірі 30000 грн. 
Окрім того, в період з 2018р.-2019р. позивачка сплатила суму у розмірі 6030 грн. на придбання одягу, а також канцелярські товари у розмірі 362 грн. 30 коп.
У зв`язку з викладеним просила змінити розмір аліментів та стягнути додаткові витрати.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.
Змінений розмір аліментів, який був визначений відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22.10.2012 року по цивільній справі 1527/8065/12.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набранням рішення законної сили до досягнення ОСОБА_4 , повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнення аліментів за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.10.2012 року по цивільній справі 1527/8065/12 – припинено (за виключенням суму заборгованості) з дати набранням рішення законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 2071 грн. 15 коп., а також у розмірі 15000 грн., а всього суму у розмірі 17071 грн. 15 коп.
Вирішено питання про судові витрати
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині стягнення додаткових витрат у розмірі 2071 грн. 15 коп., а також у розмірі 15000 грн., а всього суму у розмірі 17071 грн. 15 коп. скасувати, ухвалити нове, яким в цій частині в задоволені позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при вирішені справи врахував інтереси позивача, без прийняття доводів відповідача, а саме його тяжкий фінансовий стан та, що на його утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей, та, що розмір аліментів та додаткові витрати не відповідають його фінансовим можливостям.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, судом при ухваленні рішення були враховані інтереси дитини, а наявність у відповідача малолітніх дітей не позбавляє ОСОБА_2 від сплати аліментів.
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає спільно з позивачкою.
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 22.10.2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнути аліменти у розмірі 800 гривень щомісячно на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до вимог ст.ст. 180, 183 Сімейного Кодексу України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX у 2020 році прожитковий мінімум дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.
Отже мінімальний розмір аліментів на дату розгляду справи на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 складає суму у розмірі 1159 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Судом вірно зазначено, що з моменту прийняття останнього судового рішення про стягнення аліментів значно збільшились ціни на продовольчі та промислові товари, на комунальні послуги, а також інші послуги.
У зв`язку з чим, судом визнані обґрунтованими позовні вимоги щодо зміни розміру аліментів та їх стягнення у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Судом також вірно встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається у державному вищому навчальному закладі «Одеське морехідне училище рибної промисловості імені О.Солянка» на денній формі навчання за контрактом. Вартість навчання складає суму у розмірі 7500 грн. за один семестр.
Позивачка сплатила за навчання сина у 2018 році суму у розмірі 7500 грн., згідно квитанції №54 від 07.08.2018р., а також згідно квитанції №0.0.1599272891.1 від 26.12.2018р. у розмірі 7500 грн. За навчання у 2019 році позивачка сплатила суму у розмірі 7500 грн., згідно квитанції у розмірі №12 від 14.08.2019р., а також згідно квитанції №0.0.1599272891.1 від 29.01.2020р. суму у розмірі 7500 грн. Всього була сплачена сума у розмірі 30000 грн.
Судом також встановлено, що в період з 2018р.-2019р. позивачка сплачувала за одяг сина, а також придбала канцелярські товари.
Судом обґрунтовано були взяті до уваги надані на підтвердження доводів позовних вимог квитанції на придбання одягу у розмірі 6030 грн., а також канцелярські товари у розмірі 362 грн. 30 коп.
На підставі викладеного, судом вірно встановлено, що розмір підтверджених витрат складає суму у розмірі 4142 грн. 30 коп., відповідно 1/2 частина коштів складає суму у розмірі 2071 грн. 15 коп.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Статтею 185 СК України встановлено, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції врахувавши інтереси дитини, наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, на законних підставах задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_3 , змінивши розмір аліментів та стягнув з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також додаткові витрати у розмірі 2071 грн. 15 коп., а також у розмірі 15000 грн.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.   
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції при вирішені справи врахував інтереси позивача, без прийняття доводів відповідача, а саме його тяжкий фінансовий стан та, що на його утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей, та, що розмір аліментів та додаткові витрати не відповідають його фінансовим можливостям, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом при прийнятті рішення були встановлені фактичні обставини справи, а також надані на підтвердження позовних вимог та заперечень на нього докази, про, що зазначено у судовому рішенні.
Доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.
За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 року– залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 08 лютого 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда