ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«22 » лютого 2021 року 
м. Харків
справа № 2-2274/09
 
провадження № 22ц/818/1599/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Дмитренко А.Ю., 
учасники справи: 
заявник – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,
заінтересовані особи – Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 , представник заінтересованої особи – Натина А.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року в складі судді Проценко Л.Г.
  в с т а н о в и в:
У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,  ОСОБА_1  звернувся до суду з заявою про заміну стягувача у виконавчому листі.

Заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2009 року у справі № 2-2274/08 задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» щодо стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № М-257-07-ФО від 21 вересня 2007 року в розмірі 56 339,18 грн, суми держмита в розмірі 563,39 грн та витрат з інформаційно-технічного забезпечення з розгляду справи в розмірі 30,00 грн.

Зазначив, що виконавчий лист по даній справі перебуває на примусовому виконанні.

Вказав, що 23 серпня 2019 року між банком та товариством укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого банк передав у власність товариства права вимоги, які виникла та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема, права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах, наведених у додатку № 1 до цього договору. За вказаним договором до правонаступника стягувача перейшло також право вимоги за кредитним договором № М-257-07-ФО від 21 вересня 2007 року.

Просив замінити стягувача Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому листі № 2-2274/08, виданому Ленінським районним судом м. Харкова відносно  ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про заміну сторони у виконавчому провадженні – задоволено, здійснено заміну сторони виконавчого провадження – стягувача з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому провадженні з виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2009 року по справі № 2-2274/08.

Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому листі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що виконавчий лист не перебуває на примусовому виконанні. Зазначив, що матеріали справи не містять повноважень представників кредиторів на укладення договору про відступлення права вимоги, не містять доказів, що за договором відступилися права вимоги, де боржником є саме він. Також, відсутні докази наявності у нього перед товариством заборгованості. Вказав, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи. 

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду – залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» набув статусу нового кредитора за кредитним договором, а тому наявні усі підстави для заміни сторони виконавчого провадження.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2009 року у справі № 2-2274/08 стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № М-257-07-ФО від 21 вересня 2007 року в розмірі 56 339,18 грн, суму держмита в розмірі 563,39 грн та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 30,00 грн (а.с.29-30).

23 серпня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває вимоги банку до позичальників та поручителів, зазначених у додатках № 1-2 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та договорами поруки з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстрів у додатках № 1-2 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 2 цього договору за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, вказаних у додатку № 1 до цього договору та сплати штрафних санкцій у розмірах, передбачених основними договорами. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надані банку відповідно до умов основних договорів.

Згідно з пунктом 4 цього договору за відступлення права вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплатив банку грошові кошти у сумі 3 914 540,78 грн. Ціна договору сплачена новим кредитором банку у повному обсязі до моменту укладення цього договору на підставі протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-07-10-000057-b від 01 серпня 2019 року.

Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що наявні у банку документи, що підтверджують права вимоги до боржників, передаються банком новому кредитору за відповідними актом не пізніше 90 робочих днів із дати укладення цього договору (а.с.33-34).

З витягу з реєстру боржників, додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 23 серпня 2019 року вбачається, що банк відступив право вимоги, зокрема, і за кредитним договором № М-257-07-ФО від 21 вересня 2007 року (а.с.32).

Зі списку № 6895 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на виконання пункту 3 договору про відступлення прав вимоги від 23 серпня 2019 року, направив на адреси боржників, зокрема,  ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.34).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.
Згідно частин 1, 2, 5  статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на корись чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Згідно частини 1 статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні
.
Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої статті 11  ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514  цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи з системного аналізу статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі, бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13, а також у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 711/10368/2012 (провадження № 61-11549св19), від 27 листопада 2019 року у справі № 496/2685/13-ц (провадження № 61-29966св18).

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. 

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду. При цьому, реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду, позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня  2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18) та від 15 травня 2019 року у справі № 370/2464/17 (провадження № 61-39193св18), від 06 серпня 2020 року у справі № 2029/2-2180/11 (провадження № 61-4475св20), від 03 листопада 2020 року у справі № 436/7574/12 (провадження № 61-4667св20).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16 вказано, що «вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріали справи свідчать про те, що 21 вересня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір М-257-07-ФО.
23 серпня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено договір про відступлення прав вимоги, зокрема, і за кредитним договором № М-257-07-ФО від 21 вересня 2007 року.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до договору відступлення прав вимоги від 23 серпня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» набув статусу нового кредитора за кредитним договором № М-257-07-ФО від 21 вересня 2007 року, а тому наявні усі підстави для заміни стягувача у виконавчому провадженні з виконання судового рішення.

Задовольняючи заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції правильно зазначив, що по своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. У зв`язку з заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, і її заміна новим кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою заінтересованої особи. Такою заінтересованою особою є новий кредитор (правонаступник). Заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Доводи  ОСОБА_1 щодо того, що виконавчий лист не перебуває на примусовому виконанні, колегія суддів до уваги не бере, оскільки дійсно, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» звернувся із заявою про заміну стягувача у справі поза межами відкритого виконавчого провадження у даній справі, однак це не позбавляє його права звернутись із заявою про заміну стягувача та не є підставою для відмови судом у задоволенні такої заяви, оскільки у протилежному випадку правонаступник стягувача - сторони виконавчого провадження, набувши таке право згідно з договорами про відступлення права вимоги в порядку статті 512 ЦК України, позбавляється можливості та права реалізувати таке право у виконавчому провадженні у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність в матеріалах справи повноважень представників кредиторів на укладення договору про відступлення права вимоги не спростовують висновків суду про наявність правових підстав для заміни стягувача. 

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що матеріали справи не містять доказів, що за договором відступилися права вимоги, де боржником є саме він, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема, витягом з реєстру боржників, додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 23 серпня 2019 року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що його не було належним чином повідомлено про дату розгляду справи, внаслідок чого він був позбавлений можливості надати до суду пояснення, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 дійсно не було належним чином повідомлено про розгляд даної справи, однак він реалізував своє право на перегляд судового рішення апеляційним судом.

Отже,  ОСОБА_1 не був позбавлений можливості давати пояснення по суті спору, висловлювати свої доводи, міркування та заперечення проти доводів і міркувань товариства під час розгляду справи. 

Проте, належних та допустимих доказів, які б мали відношення до обставин, що входять до предмету доказування у справі, та істотне значення для правильного вирішення спору і спростовували б висновок суду першої інстанції про задоволення заяви,  ОСОБА_1 до суду не надано.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                    І.В. Бурлака

Судді                                                         О. М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.