Ухвала
Іменем України 
18 лютого 2021 року
м. Київ
провадження № 51-720 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 лютого 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 січня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 лютого 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Богодухів Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2018 року за ч. 1 ст. 190 КК України на 1 рік обмеження волі,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на 1 рік. 
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2018 року призначено  ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 1 року 10 днів обмеження волі. 
Вирішено питання про речові докази у провадженні. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 18 січня 2021 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення. Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 лютого 2020 року змінено: в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України виключено з резолютивної частини вироку посилання про призначення  ОСОБА_4 покарання на підставі ст. 71 КК України. Постановлено вважати  ОСОБА_4 засудженим за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі. В решті вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він у невстановлений досудовим слідством час, у невстановленому досудовим слідством місці, невстановленим досудовим слідством способом незаконно придбав наркотичний засіб канабіс, який незаконно зберігав до 23 вересня 2019 року.
23 вересня 2019 року близько 12 год., під час повернення з промислової зони до ДУ «Бердичівський виправний центр №108» на обідню перерву, у   ОСОБА_4   в нижній білизні   було виявлено поліетиленовий пакунок з наркотичним засобом канабісом.
Цього ж дня, в період часу з 12:20 год. до 13:00 год. працівниками поліції  в кімнаті ,  на столі,  також було виявлено та вилучено наркотичний засіб канабіс, який  ОСОБА_4 незаконно придбав та зберігав без мети збуту.Усього виявлено та вилучено наркотичний засіб загальною масою 10,052г. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення і його особі, яке на його думку є несправедливим через суворість, просить змінити  судові рішення  та призначити йому покарання, не пов`язане з арештом і обмеженням волі.
Зазначає, що суд, призначаючи покарання, не врахував усіх даних про його особу, а саме: позитивну характеристику, а також те, що він здійснює догляд за своєю бабусею. 
Крім того, ОСОБА_4 вказує, що в ході судового розгляду кримінальної справи судом першої інстанції йому було надано направлення для проходження лікування від наркоманії, проте він не зміг скористатись таким направленням, оскільки в цей час відбував покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2018 року. Після відбуття покарання засуджений пройшов лікування у наркологічному відділенні № 2 КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» з 2 по 12 червня 2020 року, що підтверджується довідкою № 191 від 23 червня 2020 року. ОСОБА_4 стверджує, що апеляційний суд, в порушення вимог КПК, не взяв до уваги зазначену довідку,  та не застосував ч. 4 ст. 309 КК України і не звільнив його від кримінальної відповідальності. 
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію його дій. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними. 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, який, відповідно до ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), обставина, що обтяжує покарання (рецидив злочинів), враховано дані про особу винного (раніше судимий, вчинив кримінальне правопорушення в період відбування покарання у виді обмеження волі, позитивно характеризується за місцем відбування покарання), а тому призначив покарання за ч. 1 ст. 309 КК України в межах мінімального строку для даного виду покарання, передбаченого ст. 61 КК України, у виді 1 року обмеження волі.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості у зв`язку з тим, що судом не враховано наявність тієї обставини, що  ОСОБА_4 здійснює догляд за своєю хворою бабусею, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу засудженого на вирок місцевого суду, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Що стосується твердження  ОСОБА_4 про те, що він пройшов лікування від наркоманії, а тому підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, то вони також були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними.
Положеннями ч. 4 ст. 309 КК України передбачено, що особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч. 1 ст. 309 КК України.
Вирішуючи питання про таке звільнення, суду необхідно з`ясувати чи дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї, чи дійсно вона звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування добровільно, а не вимушено, і чи дійсно ставить за мету вилікуватися, а не ухилитися в такий спосіб від відповідальності за вчинений злочин.
Апеляційний суд зазначив про відсутність в матеріалах кримінального провадження жодних доказів, які б свідчили, що  ОСОБА_4 до ухвалення вироку Бердичівського міськрайонного суду від 26 лютого 2020 року розпочав лікування від наркоманії, та не надав такі дані і під час апеляційного розгляду.
З таким висновком апеляційного суду погоджується й колегія ВС, оскільки засуджений пройшов лікування у наркологічному відділенні № 2 КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» з 2 по 12 червня 2020 року, що підтверджується довідкою № 191 від 23 червня 2020 року. 
Зазначена довідка свідчить, що  ОСОБА_4 звернувся за медичною допомогою вже після ухвалення щодо нього вироку, що вказує про те, що він ставив за мету не вилікуватися від залежності, а ухилитися від відповідальності за вчинення злочину.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вірно вказав на відсутність підстав для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України.
На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
Касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні вироку й ухвали.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 лютого 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 січня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                            ОСОБА_5