ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/9681/18  Номер провадження 22-ц/814/477/21	Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Панченка О.О., Одринської Т.В., 
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2020 року (повний текст рішення складено 15 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності за набувальною давністю,

                                                В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яку успадкував після смерті своєї матері - ОСОБА_2 . 3/4 частини вказаного будинку належать іншим власникам: 1/4 частина – його брату ОСОБА_3 , 1/2 частина – спадкоємцям ОСОБА_4 . 
Оскільки він з 1984 року безперервно, відкрито та добросовісно володіє всім будинком, позивач вважав, що набув на нього право за набувальною давністю. 
У подальшому ОСОБА_1 зменшив заявлені вимоги та просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна – незавершеного будівництвом будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить спадкоємцям ОСОБА_4 за набувальною давністю з підстав частини першої статті 344 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кремечука Полтавської області від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 залишені без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для визнання права власності на підставі статті 344 ЦК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2020 року по справі за його позовом до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності за набувальною давністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі та визнати право власності на Ѕ частину об`єкту нерухомого майна – незавершеного будівництвом будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та в цілому складається з незакінченого будівництвом будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, колодязю літ. К.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач користувався спірним майном вважаючи його своїм в цілому після смерті матері.
ОСОБА_1 вважає, що маються всі підстави для визнання за ним права власності на вказане ним майно в порядку статті 344 ЦК України. 
Узагальнені доводи інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а тому відсутні підстави для її задоволення. 
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Від представника позивача – ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Вимоги апеляційної скарги підтримав і просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо обставин справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору на право побудови від 31 травня 1940 року, укладеного між Кременчуцьким міським відділом Комунального господарства та громадянами ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , останнім було надано право на побудову житлового будинку на земельній ділянці держфонду площею 698 кв.м. по АДРЕСА_1 (а.с. 37-38).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .
Дружина померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , спадщину прийняла, але юридично не оформила, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
22 січня 1985 року державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2-256 (а.с. 6). 
Після смерті ОСОБА_2 спадкоємцями в рівних частках є сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Спадкове майно, на яке 22 січня 1985 року видані свідоцтва, складається з 1/2 частини незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ) (а.с. 6).
Брат позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується актовим записом про смерть № 137 від 04 лютого 2011 року (а.с. 69).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 146945955 від 27 листопада 2018 року (а.с. 13-15) право приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/4 частину об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , зареєстровано 11 листопада 2017 року.
При цьому, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частини об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 .
Також судом першої інстанції встановлено, що маючи намір відчужити домоволодіння своєму синові, ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Бугайової Л.М. 
За даними інвентаризаційної справи № 4367 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , незакінчене будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (по 1/2 частині кожному) на підставі договору на право побудови від 31 травня 1940 року, посвідченого Кременчуцькою нотаріальною конторою 02 червня 1940 року за реєстровим номером № 3718/1. 
На підставі рішення виконкому Кременчуцької міської ради № 205 від 25 березня 1977 року домоволодінню АДРЕСА_3 встановлено новий адресний номер № 13 (а.с. 131, 134). 
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 
08 лютого 1985 року державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право власності на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, відповідно до якого ОСОБА_7 належало право власності на 1/4 частину незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 125-126).
Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-459 від 08 лютого 1985 року, 1/4 частина незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , також належала ОСОБА_7 (а.с. 127-128).
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 77).
Судом першої інстанції також були досліджені матеріали спадкової справи № 103/88, відповідно до якої за життя ОСОБА_7 25 грудня 1987 року склала заповіт на усе своє майно на ім`я ОСОБА_8 (а.с. 102). ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (спадкоємець мав право на обов`язкову частку) прийняли спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_4 ( ОСОБА_8 – 7/18 частин, ОСОБА_9 – 1/9 частину) (а.с. 106). 
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року в справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що «норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника».
Позиція суду апеляційної інстанції щодо висновків суду першої інстанції
Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач завжди знав про те, що володіє чужим майном. Він оформлював спадкові права і розумів, що інші частки домоволодіння належать співвласникам.
При цьому, суд першої інстанції правильно вказав, що давність володіння могла б вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.
Крім того, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що домоволодіння  АДРЕСА_1  успадкували спадкоємці померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.
Щодо аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що позивач користувався спірним майном, вважаючи його своїм в цілому, після смерті матері та наявності підстав для задоволення його позову не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції.
Так, відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша).
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга).
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя).
Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дав правильну оцінку доказам по справі, а його висновок, що позивач оформлював спадкові права і розумів, що інші частки домоволодіння належать співвласникам відповідає наявним у справі доказам. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Слід звернути увагу, що співвласнику належить так звана «ідеальна частка» у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників до спільної власності.
Тобто, користування співвласником своєю часткою у спільній частковій власності є правом, яке визначене чинним законодавством і не може бути підставою, у даному випадку, для визнання права власності на підставі статті 344 ЦК України. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який дослідивши подані до суду докази і встановивши фактичні обставини справи, прийшов до правильного по суті висновку щодо відмови у задоволенні позову, то підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Головуючий                                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                                        О.О. Панченко 

Т.В. Одринська