22.01.21
22-ц/812/112/21

МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Справа № 487/6970/20 
Провадження №22-ц/812/112/21 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого - Темнікової В.І.,
суддів - Бондаренко Т.З., Царюк Л.М., 
із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,
за участі представника позивача Дьякова В.О.,
представників відповідача-Карпенко О.В., Шевченко М.С., Шкаровського Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Бобрової І.В. у приміщенні цього суду, за заявою Громадської організації «СТОП ШЛАМ», що діє в інтересах своїх членів, про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Громадської організації «СТОП ШЛАМ», що діє в інтересах своїх членів, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» про стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В :
     В листопаді 2020 року Громадська організація «СТОП ШЛАМ», що діє в інтересах своїх членів, звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» на користь Громадської організації «СТОП ШЛАМ» моральну шкоду, заподіяну членам організації по 7200000грн. кожному, а загалом 9208800000,00 грн. та судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний позов подається в інтересах осіб, які є асоційованими членами ГО «СТОП ІІІЛАМ», оскільки подали заяви про вступ до Організації та за результатами їх розгляду Правлінням організації було ухвалено про прийняття цих осіб до складу асоційованих членів ГО «СТОП ШЛАМ», що підтверджується відповідними заявами членів, рішенням Правління та реєстром асоційованих членів ГО «СТОП ШЛАМ».
Таким чином, вказаний позов пред'являється ГО «СТОП ШЛАМ», яка є громадською природоохоронною організацією, як особою, яка діє в інтересах фізичних осіб, які зазнали моральної шкоди в результаті господарської діяльності відповідача, що здійснюється із системними порушеннями норм природоохоронного законодавства.
Право на пред'явлення даного позову ГО «СТОП ШЛАМ», яка є природоохоронною громадською організацією, випливає із положень ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 56 ГПК України, п. «ж» частини 1 статті 21 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та рішення Конституційного Суду від 28.11.2013 № 12-рп/2013, статуту ГО «СТОП ШЛАМ» та наділяє останню процесуальною правоздатністю на пред'явлення позову в інтересах фізичних осіб, які є членами ГО.
На переконання позивача господарська діяльність ТОВ «МГЗ» має значний негативний вплив на стан довкілля, зокрема, в місті Миколаєві та наближених до нього населених пунктів, створюючи умови, які не дозволяють кваліфікувати довкілля для мешканців міста як таке, що відповідає для безпечного життя та здоров'я населення. Така діяльність є систематичною, пов'язана із утворенням відходів із іноземної сировини, що видаляються та захоронюються поблизу низки населених пунктів, в результаті чого допускається істотне порушення вимог природоохоронного законодавства та створенням в результаті такої діяльності значних моральних страждань для населення.
У зв'язку з цим, ГО «СТОП ШЛАМ», діючи в інтересах своїх членів, вважає, що існують передбачені законом підстави для стягнення із ТОВ «МГЗ» на користь асоційованих членів ГО «СТОП ШЛАМ» заподіяної в результаті такої протиправної діяльності моральної шкоди.
Розмір заподіяної асоційованим членам ГО «СТОП ШЛАМ» моральної шкоди позивач визначив на підставі дослідження, проведеного Асоціацією психологів України, а також на підставі висновку комісійної судової психологічної експертизи від 15.10.2020 № 19081/19082/20-61, складеному Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз.     
Відповідно до вказаного висновку судової експертизи, а також визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати станом на момент пред'явлення даного позову, розмір заподіяної моральної шкоди на одного асоційованого члена ГО «СТОП ШЛАМ» складає: 1 440 х 5 000 грн. = 7200000,00 грн.
Приймаючи до уваги, що позов подається в інтересах 1279 членів ГО «СТОП ШЛАМ», які виступали об'єктом психологічного дослідження, загальний розмір позовних вимог ГО «СТОП ШЛАМ», заявлених в інтересах своїх членів із метою відшкодування завданої їм моральної шкоди, до ТОВ «МГЗ» складає 9 208 800 000,00 грн., що відповідає 1440 розмірів мінімальних заробітних плат на кожного із 1279 членів ГО «СТОП ШЛАМ».
Разом з позовною заявою ГО «СТОП ШЛАМ» було надано до суду заяву про забезпечення позову шляхом:
накладення арешту на все рухоме майно, майнові права та корпоративні права (частки в статутному капіталі), грошові кошти ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» (код ЄДРПОУ: 33133003) в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів в розмірі 9 208 800 000,00 грн., зокрема, шляхом накладення арешту на все рухоме майно, майнові права та грошові кошти, що закріплені за представництвом ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, розташованому за адресою: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7, корпус В; 
накладення арешту на все нерухоме майно, належне ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» (код ЄДРПОУ: 33133003), в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів в розмірі 9 208 800 000,00 грн.
В обґрунтування заяви ГО «СТОП ШЛАМ» вказує, що інформаційні джерела свідчать проте, що факти систематичного пиління та накопичення відходів червоного шламу мали місце ще протягом 2011-2012 років та періодично продовжуються на теперішній час, що свідчить про явну бездіяльність ТОВ «МГЗ» у спірних правовідносинах, невизнання ним існування екологічної проблеми, яка систематично негативно впливає на життя та здоров'я в тому числі членів ГО «СТОП ШЛАМ». Фактично, відповідач ігнорує наявність негативного впливу внаслідок накопичення ним відходів від власної господарської діяльності, які взагалі мали б бути відсутні за умови належного дотримання ТОВ «МГЗ» вимог митного і природоохоронного законодавства, на стан довкілля, в той час як компетентні органи не вживають ніяких дій щодо належного реагування на таку поведінку ТОВ «МГЗ».
Також, посилаючись на судові рішення, розміщені у Єдиному державному реєстрі судових рішень, позивач стверджує про перебування на досудовому розслідуванні кримінального провадження, в межах якого встановлені, в тому числі, факти невідповідності хімічного складу сировини, в результаті переробки якої утворюються червоні шлами, заявленому хімічному складу при ввезенні її на територію України. Вказані факти, на переконання ГО «СТОП ШЛАМ», додатково підтверджують свідоме ухилення відповідача від мінімізації негативного впливу власної господарської діяльності на навколишнє природне середовище, небажання здійснювати будь-які заходи, направлені на вирішення відповідної екологічної проблеми, а навпаки продовження такої діяльності, що завдає шкоди життю та здоров'ю членів ГО «СТОП ШЛАМ».
Приймаючи до уваги значний розмір заявленої до відшкодування суми моральної шкоди, заподіяної членам організації, відшкодування якої переслідує легітимну мету - відновлення конституційних прав членів ГО, які тривалий час внаслідок систематичного ігнорування наслідків екологічної проблеми, що утворилась в результаті господарської діяльності ТОВ «МГЗ», а також враховуючи обставини, які свідчать про відверте небажання відповідача протягом тривалого часу вжити будь-яких заходів щодо мінімізації та виключення негативного впливу на довкілля, на думку ГО «СТОП ШЛАМ» існують передбачені законом підстави для вжиття заходів до забезпечення позову.
Також ГО «СТОП ШЛАМ» посилається на те, що такі заходи переслідують легітимну мету - забезпечення можливості реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову, що є гарантією ефективності судового захисту прав, на відновлення яких поданий позов.
На думку ГО «СТОП ШЛАМ», адекватним заявленим позовним вимогам заходом є вжиття заходу до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ТОВ «МГЗ» в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів в розмірі 9208800000 грн, в тому числі на нерухоме майно, яке на праві власності належить відповідачу відповідно до відомостей з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Крім того, вважають, що при накладенні арешту на рухоме майно та грошові кошти відповідача слід також врахувати, що відповідно до відомостей ЄДР ТОВ «МГЗ» має відокремлений підрозділ - представництво ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, розташоване за адресою: 0113 3, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7, корпус В, у зв'язку з чим, накладення арешту має також стосуватись майна та грошових коштів, закріплених відповідачем за вказаним відокремленим підрозділом.
Стверджують, що саме такий захід дозволить забезпечити реальне виконання рішення суду у випадку     задоволення позову навіть у випадку вжиття з боку відповідача заходів, направлених на затягування вирішення спору, забезпечить відновлення прав членів ГО «СТОП ШЛАМ». Тому такий захід про забезпечення позову, на думку позивача, є співмірним заявленим позовним вимогам.
Також ГО «СТОП ШЛАМ» зазначає, що суд має право, однак не зобов'язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.
Позивач просить врахувати його правовий статус як громадської природоохоронної організації, яка створена із метою захисту прав її членів, в тому числі конституційних прав на безпечне довкілля. Крім того, ГО «СТОП ШЛАМ» є неприбутковою організацією, яка не володіє необхідною кількістю грошових коштів для здійснення зустрічного забезпечення у сумі, що відповідає розміру заявлених позовних вимог. Позивач наголошує, що метою даного позову є компенсація моральної шкоди, заподіяної негативним впливом господарської діяльності відповідача на життя та здоров'я членів ГО «СТОП ШЛАМ», тобто фізичних осіб, які протягом тривалого часу позбавлені права та якість та безпечність життя. В такому випадку, вимагати від осіб, які звертаються до суду як до єдиного органу, що може відновити порушені права, додаткових майнових гарантій для відшкодування вже заподіяної шкоди, може тлумачитись як обмеження доступу до правосудця, прояв надмірного формалізму, принципу справедливості, правової визначеності та верховенства права.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2020 року заяву громадської організації «Стоп Шлам» про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на все рухоме майно та майнові права Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» (код ЄДРПОУ: 33133003) в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів в розмірі 9 208 800 000,00 грн., в тому числі шляхом накладення арешту на все рухоме майно та майнові права, що закріплені за представництвом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, розташованому за адресою: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7, корпус В.
Накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» (код ЄДРПОУ: 33133003), в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів в розмірі 9 208 800 000,00 грн, в тому числі, але не виключно, на наступні об'єкти нерухомого майна:
- незавершене будівництво - розширення та часткова реконструкція Дніпро-Бузького морського порту, комплекс по перевантаженню генеральних вантажів № 6, 7. Причал 6-№1; причал 7-№2, розташоване за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Галицинове, вул. Набережна, будинок 60/1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1144424748233, розташоване на земельній ділянці площею 43,34 га, кадастровий номер 4823380600:01:000:1439; 
- незавершене будівництво - розширення та часткова реконструкція Дніпро - Бузького морського порту, комплекс по перевантаженню генеральних вантажів на причалі № 31, розташоване за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Галицинове, вул. Набережна, будинок 58/1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 608952048233, розташоване на земельній ділянці із кадастровим номером 4823380600:05:000:0001;
- будинок охорони літ. А-1,     камінь     черепашник,     загальна площа 3,8 кв.м.;
- будинок охорони літ. Б-1,     камінь     черепашник,     загальна площа 3,8 кв.м.;
- будинок охорони літ. В-1,     камінь     черепашник,     загальна площа 3,8 кв.м.; розташовані за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 62, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 584360848233;
- квартиру, що розташована за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Океанівська, будинок 38А, квартира 48, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 308913848101;\
- квартиру, що розташована за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Олега Ольжича, будинок 7 А, квартира 88, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 305443248101;
- цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 64, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 299244248101; 
- будівлі та споруди залізничнодорожного цеху, розташовані за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 65, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 296093048101; 
- адміністративні приміщення загальною площею 530,9 кв.м., розташовані за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Артема, будинок 62А, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 275229648101; 
- нежитлові приміщення АТС, що розташовані за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Артема, будинок 62А/1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 274828048101; 
- цех виробничо-технічної комплектації, розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 46, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 249367848233;
- нежитлове приміщення, двадцять дев'ять кімнат, загальною площею 481кв.м, розташоване за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, проспект Жовтневий, будинок 325/1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 236737248101; 
- комплекс, Дніпро - Бузький морський порт, розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 66, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 174790948101; 
- наземний павільйон з артезіанською свердловиною, загальна площа 7,9кв.м, що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Бущана, будинок 50, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 17842648233;
- наземний павільйон з артезіанською свердловиною, загальна площа 8,0кв.м., що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Бущана,     будинок 49, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 17814048233;
- наземний павільйон з артезіанською свердловиною, загальна площа 8,0кв.м., що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Бущана, будинок 48, на земельній ділянці площею 0,09 га із кадастровим номером 4823380600:01:000:1664, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 17792848233;
- наземний павільйон з артезіанською свердловиною, загальна площа 8,4кв.м, що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Бущана, будинок 47, на земельній ділянці площею 0,09 га, із кадастровим номером 4823380600:01:000:1663, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 17771148233;
- наземний павільйон з артезіанською свердловиною, загальна площа 9,4кв.м., що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Бущана, будинок 46, на земельній ділянці площею 0,09 га, із кадастровим номером 4823380600:01:000:1662, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 17747848233; 
- наземний павільйон з артезіанською свердловиною, загальна площа 10,7кв.м., що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Бущана, будинок 45, на земельній ділянці площею 0,09 га, із кадастровим номером 4823380600:01:000:1661, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 17724248233;
- наземний павільйон з артезіанською свердловиною, загальна площа 7,3кв.м., що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Бущана, будинок 44, на земельній ділянці загальною площею 0,09 га, із кадастровим номером 4823380600:01:000:1660, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 17700748233;
- наземний павільйон з артезіанською свердловиною, загальна площа 7,1кв.м., що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Бущана, будинок 43, на земельній ділянці загальною площею 0,09 га, із кадастровим номером 4823380600:01:000:1659, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 17656048233;
- виробничий об'єкт, розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Степова, будинок 1/1, на земельній ділянці загальною площею 150,0366 га із кадастровим номером 4823380600:03:000:0001, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 11551048233; 
- об'єкт незавершеного будівництва, розширення та часткова реконструкція Дніпро-Бугського морського порту, комплекс по перевантаженню генеральних вантажів на причалі №31, розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 58, на земельній ділянці із кадастровим номером 4823380600:05:000:0001, реєстраційний номер майна 38838152;
- об'єкт незавершеного будівництва, розширення та часткова реконструкція Дніпро-Бузького морського порту, комплекс по перевантаженню генеральних вантажів на причалі №6, №7, розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 60, на земельній ділянці із кадастровим номером 4823380600:01:000:1439, реєстраційний номер майна 38839553;
- цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, проспект Жовтневий, будинок 471, реєстраційний номер майна 8480410;
- адміністративне приміщення, що розташоване за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Артема, будинок 62А, реєстраційний номер майна 8476389;
- нежитлові приміщення АТС, що розташовані за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Артема, будинок 62А, реєстраційний номер майна 8475243;
- нежитлові приміщення АТС, що розташовані за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Артема, будинок 62А/1, реєстраційний номер майна: 11020820;
- будівлі та споруди залізничнодорожнього цеху, що розташовані за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, проспект Жовтневий, будинок 472, реєстраційний номер майна 10075299;
- адміністративні приміщення загальною площею 530,90кв.м., розташовані за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Артема, будинок 62А, реєстраційний номер майна 11074785;
- нежиле приміщення, каналізаційна насосна станція №2, що розташоване за адресою: Миколаївська обл., Очаківський р., с. Чорноморка, вулиця Костенка, будинок 1/1, реєстраційний номер майна 8207460;
- цех виробничо-технічної комплектації, розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 46, реєстраційний номер майна 18782165;
- нежитловий об'єкт, що розташований за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р., с. Галицинове, вулиця Набережна, будинок 62, реєстраційний номер майна 38829440; 
- гараж, розташований за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, "Луч" Автогаражний кооператив (назва нечинна), гараж 626, реєстраційний номер майна 17259485; 
- гараж, розташований за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, "Промінь" обслуговуючий автогаражний кооператив по будівництву та експлуатації гаражів, гараж 627, реєстраційний номер майна 17259796.
У задоволені заяви Громадської організації «СТОП ШЛАМ» в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та корпоративні права (частки в статутному капіталі), що належать відповідачу, в межах розміру позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову та відмовити у задоволені заяви Громадської організації «СТОП ШЛАМ».
В апеляційній скарзі ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» зазначає, що підставою для забезпечення позову є необґрунтовані припущення та домисли позивача, які не підкріплені документально.
Зазначає, що позивачем не наведено жодних обґрунтованих ризиків невиконання відповідачем рішення суду у разі його постановлення. Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачем будь-яких дій щодо ухилення від виконання можливих зобов'язань.
Прагнення позивача забезпечити ефективне виконання рішення суду, а також побоювання щодо можливого вчинення перешкод відповідачем не є об'єктивними обставинами, з якими ЦПК України пов'язує можливість забезпечення позову.
Не є підставою для застосування заходів забезпечення також сам факт подання позову або внутрішні мотиви чи суб'єктивна оцінка ситуації позивачем, що не ґрунтується на фактах об'єктивної дійсності. Забезпечення позову не може бути обґрунтовано значною сумою коштів, яка є предметом спору, оскільки законодавство не пов'язує застосування заходів забезпечення позову з сумою позовних вимог.
Крім того, на думку апелянта, не можуть бути підставою для забезпечення позову посилання позивача на начебто факти тривалої бездіяльності відповідача щодо неналежного поводження із червоним шламом і ухилення від мінімізації впливу господарської діяльності на навколишнє природне середовище понад 10 років. Зазначені факти не мають стосунку до підстав вжиття заходів забезпечення позову і більш того позивачем не надано жодних належних доказів порушення відповідачем вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Вважає, що Висновки Верховного Суду, посилання на які містяться в ухвалі, не були враховані судом першої інстанції, при застосуванні заходів забезпечення позову в частині необхідності доведення позивачем «існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду» та «вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду».
Крім цього, вказує, що оскаржувана ухвала зводиться до майже дослівного викладення заяви про забезпечення позову, що свідчить про нездійснення судом незалежної оцінки обставин справи і неврахування можливих негативних наслідків для відповідача.
Таким чином на думку апелянта, позивач не навів жодних конкретних ризиків ухилення відповідача від виконання можливого рішення суду, що підтверджується відсутністю таких доказів у матеріалах справи. Натомість суд безапеляційно прийняв аргументи позивача, що в свою чергу призвело до порушення судом ч. 2 ст. 149 ЦПК України та неправильного вирішення питання про необхідність забезпечення позову.
Також ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» вказує на те, що при забезпеченні позову у даній справі судом першої інстанції не дотримано обов'язкової вимоги щодо співмірності заявлених позовних вимог та застосованих заходів забезпечення позову, оскільки фактично судом було вжито заходів забезпечення на суму 18 417 600 000 грн, тоді як розмір позовних вимог є вдвічі меншим. Зазначене слідує з резолютивної частини оскаржуваної ухвали, відповідно до якої, судом одночасно вжито заходи забезпечення у вигляді: накладення арешту на все рухоме майно та майнові права відповідача на суму 9 208 800 000 грн., а також накладення арешту на нерухоме майно відповідача на суму 9 208 800 000 грн.
Крім того, суд наклав арешт на «все рухоме майно та майнові права» і «все нерухоме майно» без виключень і без зазначення вичерпного переліку майна. Таким чином, вважає, що суд наклав арешт на невиключний перелік майна і фактично створив ситуацію правової невизначеності для відповідача та можливе поле для зловживань з боку органів державної виконавчої служби та стягувача. Накладення арешту на абстрактне і невизначене майно також унеможливлює надання оцінки співмірності такого арешту і заявлених вимог, фактично судом накладено арешт на майно відповідача, вартість якого сумарно складає більше 18 млрд. грн. і вдвічі перевищує ціну позову, а також на інше майно, яке не конкретизоване в ухвалі.
Також ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» вказує на те, що накладення арешту на все рухоме майно і майнові права є прямим втручанням у законну господарську діяльність відповідача. Зазначені види забезпечення позову створюють реальні ризики зупинення роботи підприємства, оскільки ТОВ «МГЗ» здійснює господарську діяльність, зокрема, з переробки за плату давальницьких бокситів іноземного походження та їх реекспорт. Готова продукція підприємства є рухомим майном, а тому накладення арешту на все рухоме майно фактично унеможливлює реалізацію товарів та ведення звичної господарської діяльності. Крім цього, накладення арешту на майнові права означає, що ТОВ «МГЗ» не матиме права здійснювати свої майнові права вимоги до боржників за контрактами, що призведе до прострочень, неможливості захисту прав відповідача та відповідно збитків.
В сукупності це призведе до зупинення діяльності підприємства, що матиме вагомі наслідки для широкого кола осіб. Зокрема, серед можливих наслідків - ненадходження коштів підприємству, неможливість сплати податків, зборів та інших обов'язкових платежів, виплати заробітних плат працівникам, виконання зобов'язань з соціального забезпечення, масове звільнення працівників, оскільки ТОВ «МГЗ» є містоутворюючим підприємством і працевлаштовує 1408 осіб. З огляду на це, припинення господарської діяльності призведе до масового безробіття, навантаження системи соціального захисту населення, ненадходження податків до державного бюджету у розмірі 46 689 587 грн. на місяць, що є недопустимим в умовах економічної рецесії та пандемії COVID- 19.
Таким чином вважає, що при забезпеченні позову шляхом накладення арешту на все рухоме майно і майнові права відповідача, що перешкоджає його господарській діяльності, судом порушено вимоги ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» вважає, що при забезпеченні позову судом першої інстанції було допущено наступні порушення в частині вжиття заходів зустрічного забезпечення: заява про забезпечення позову підлягала поверненню, оскільки не містила пропозицій щодо зустрічного забезпечення, що є обов'язковою вимогою згідно з п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України; посилання позивача на відсутність у нього грошових коштів для надання зустрічного забезпечення не є підставою для звільнення його від виконання встановлених ЦПК України вимог. При цьому зустрічне зобов'язання у цій справі є обов'язковим з огляду на майновий стан позивача, який є недостатнім для відшкодування можливих збитків відповідача.
Тому апелянт вважає, що судом першої інстанції не було надано оцінку майновому становищу позивача, що обумовлював обов'язкове вжиття зустрічного забезпечення, у зв'язку з чим порушено п. 2 ч. З ст. 154 ЦПК України.
Від ГО «СТОП ШЛАМ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
В судовому засіданні представники ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвала суду вказаним положенням закону відповідає не в повній мірі.
Так, постановляючи ухвалу у справі, суд, проаналізувавши положення ст. ст. 149, 150 ЦПК України, правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 01.07.2020 по справі № 569/13105/18, від 10.06.2019 по справі № 369/12755/17, від 01.11.2019 по справі № 541/2862/13-ц, від 01.07.2020 у справі №452/1520/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), та, встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що зазначений позивачем спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні рішення, дійшов висновку, що є всі передбачені законом підстави для вжиття заходів для забезпечення позову.
При цьому, при прийнятті рішення, суд взяв до уваги правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 по справі № 320/3560/18, від 13.01.2020 по справі № 303/7174/18, від 15.05.2019 по справі № 755/10786/16-ц, відповідно до яких під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.
Одним із принципів вжиття забезпечувальних заходів є принцип пропорційності (співмірності, справедливості), який означає відповідність застосованого забезпечувального заходу потенційним збиткам позивача, включає в себе серйозність підстав вимоги заявника, відповідні публічні інтереси, якщо такі є, терміновість потреби для вжиття попередніх заходів. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 06.08/824/436/2019.
Постановляючи ухвалу, яка є предметом перегляду в апеляційному порядку, суд виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд встановлює під час ухвалення рішення по суті спору. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Оскільки предметом спору є стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної членам ГО «СТОП ШЛАМ», в загальній сумі 9 208 800 000,00 грн., тобто суми у значному розмірі, а також враховуючи, що позивачем обґрунтовано тривалу бездіяльність відповідача із приводу не усунення негативного впливу його господарської діяльності на довкілля, життя та здоров'я людей, в тому числі асоційованих членів ГО «СТОП ШЛАМ», суд дійшов висновку, що накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, майнові права, що належать відповідачу на праві власності, в межах заявлених до стягнення грошових сум, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Зазначене узгоджується із правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12.02.2020 по справі № 381/4019/18.
За такого суд вважав, що наявні правові підстави для задоволення заяви позивача в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу, в тому числі його відокремленому підрозділу - представництву ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, майно, а саме, на все рухоме майно, майнові права, а також на все нерухоме майно, в тому числі, але не виключно, на об'єкти нерухомості, які належать відповідачу відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 229567924 від 26.10.2020р., долученої до заяви про вжиття заходів для забезпечення позову, в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів в розмірі 9 208 800 000,00 грн.
В той же час, з метою запобігання втручання в господарську діяльність ТОВ «Миколаївський глиноземний завод», а також враховуючи правовідносини, що склалися та предмет позову, що не стосується корпоративних прав, суд відмовив у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та корпоративні права відповідача, оскільки такі вимоги є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та не забезпечать дотримання балансу між інтересами не тільки позивача, а й відповідача.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.
Сфера зобов'язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи  має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст. 150 ЦПК України, згідно якої позов забезпечується накладенням арешту на майно та грошові кошти, а також забороною вчиняти певні дії, в тому числі іншим особам. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК України).
Згідно ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов'язковістю. 
Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення або ефективний захист її прав.
Метою забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку інших учасників з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст. ст. 11,12,81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов'язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно відповідача ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» у межах суми позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами виник спір щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 9208800000 грн., оскільки заявлені вимоги про стягнення грошових коштів, а відтак невжиття заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Такий вид забезпечення позову є співмірним і відповідає заявленим позовним вимогам, є необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого судового рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно в межах суми позову, що становить 9208800000грн.
При цьому таке забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ'я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Водночас колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про вжиття такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на все рухоме майно та майнові права ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів в розмірі 9 208 800 000,00 грн., в тому числі шляхом накладення арешту на все рухоме майно та майнові права, що закріплені за представництвом ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві.
Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на рухоме майно та майнові права ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» в межах заявленої до стягнення суми грошових коштів в розмірі 9 208 800 000,00 грн., в тому числі шляхом накладення арешту на все рухоме майно та майнові права, що закріплені за представництвом ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, суд не звернув увагу на те, що накладення арешту на рухоме майно та майнові права може призвести до перешкоджання господарській діяльності скаржника та завдання йому збитків.
При цьому колегія суддів виходить з того, що забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена і факт порушення законних прав позивача не встановлений.
Судом першої інстанції в достатній мірі не дано оцінку тому факту, що накладенням арешту на все рухоме майно та майнові права, без виключень і без зазначення вичерпного переліку майна, фактично створюється ситуація правової невизначеності для відповідача та можливе поле для зловживань з боку органів державної виконавчої служби та стягувача. 
Крім того, накладення арешту на все рухоме майно та майнові права відповідача може призвести до втручання у законну господарську діяльність відповідача, оскільки зазначений вид забезпечення позову створює реальні ризики зупинення роботи підприємства, так як ТОВ «МГЗ» здійснює господарську діяльність, зокрема, з переробки за плату давальницьких бокситів іноземного походження та їх реекспорт. Готова продукція підприємства також є рухомим майном, а тому накладення арешту на все рухоме майно фактично унеможливлює реалізацію товарів та ведення звичної господарської діяльності, а накладення арешту на майнові права може призвести до того, що ТОВ «МГЗ» не зможе здійснювати свої майнові права вимоги до боржників за контрактами, що призведе до прострочень, неможливості захисту прав відповідача та відповідно збитків.
В сукупності це може призвести до зупинення діяльності підприємства, що матиме вагомі наслідки для широкого кола осіб, зокрема, ненадходження коштів підприємству, неможливості сплати податків, зборів та інших обов'язкових платежів, виплати заробітних плат працівникам, виконання зобов'язань з соціального забезпечення.
Тобто, судом першої інстанції не враховано та не надано правову оцінку імовірності порушення у зв'язку із вжиттям заходів забезпечення позову прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.  
Крім того, суд не врахував, що цією ж ухвалою він вже наклав арешт на належне відповідачу нерухоме майно, а саме на 36 об'єктів нерухомого майна. В даному випадку з урахуванням обставин справи накладення арешту ще й на рухоме майно та майнові права не є співмірним та адекватним заходом забезпечення позову та утворює надмірний фінансовий тягар для відповідача. 
Отже, доводи апеляційної скарги ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» з цього приводу є обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу.
Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував і постановив помилкову ухвалу про забезпечення позову в частині накладення арешту на все рухоме майно та майнові права ТОВ «Миколаївський глиноземний завод», в тому числі шляхом накладення арешту на все рухоме майно та майнові права, що закріплені за представництвом ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З викладених вище підстав ухвала про забезпечення позову в частині накладення арешту на все рухоме майно та майнові права ТОВ «Миколаївський глиноземний завод», в тому числі шляхом накладення арешту на все рухоме майно та майнові права, що закріплені за представництвом ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому в цій частині підлягає скасуванню.
В той же час, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на порушення судом положень закону щодо його права володіння і розпоряджання власністю у вигляді нерухомого майна, неможливістю виконання зобов'язань перед іншими контрагентами та клієнтами, тощо не ґрунтуються на законі.
Відповідно до ч.2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Оскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст. ст. 149-150 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову, зокрема, шляхом накладення арешту на майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України і діючому законодавству.
При цьому, колегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» права власності на належне йому нерухоме майно. Накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно за своїм змістом полягає виключно у обмеженні права особи розпорядитися майном (провести його відчуження), проте не позбавляє скаржника права володіння і користування цим майном, зокрема не перешкоджає його використанню у господарській (підприємницькій) діяльності та виконанню зобов'язань з іншими особами чи контрагентами.
Не погоджується колегія суддів також з доводами апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував зустрічне забезпечення, виходячи з наступного.
Зустрічне забезпечення - по суті це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів. Так, згідно з ч. 1 ст. 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
У принципі 7 доповіді Асоціації міжнародного права «Про забезпечувальні і запобіжні заходи в міжнародному цивільному процесі» (ILA,1996) зазначається, що суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті застосування забезпечувальних заходів.
Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично це є збереженням існуючого стану status-quo між сторонами до ухвалення кінцевого рішення суду.
Вимагати зустрічне забезпечення від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, за загальним правилом згідно ч.1 ст.154 ЦПК України є правом суду.
Застосовування зустрічного забезпечення є обов'язковим тільки, якщо:
1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або
2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові ( ч. 3 ст. 154 ЦПК України).
Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом (ч.4 ст. 154 ЦПК України).
При цьому згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Заперечуючи проти заяви про забезпечення позову, відповідач посилався на відсутність у позивача грошових коштів для надання зустрічного забезпечення, а тому, на його думку, зустрічне зобов'язання у цій справі є обов'язковим з огляду на майновий стан позивача, який є недостатнім для відшкодування можливих збитків відповідача.
Проте сама по собі ця обставина з урахуванням конкретних обставин справи, не є безумовною підставою для застосування зустрічного забезпечення, враховуючи вид забезпечення позову, який обраний судом, а саме накладення арешту на нерухоме майно відповідача. За такого застосування зустрічного забезпечення у цій справі не є обов`язковим.
Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, у суду не було підстав для застосування ч.3 ст. 154 ЦПК України. Клопотання про зустрічне забезпечення на час винесення судом ухвали про забезпечення позову до суду не надходило.
Таке клопотання з обґрунтуванням необхідності вжиття зустрічного забезпечення може бути подане та вирішене судом і після застосування судом заходів забезпечення позову.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення в даному випадку не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.
При прийнятті остаточного судового рішення у справі, колегія суддів враховує також правові висновки, викладені в постанові КЦС Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 754/8602/18.
Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги в повному обсязі.
Ухвала суду в частині відмови у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та корпоративні права відповідача ніким із учасників процесу не оспорюється в установленому законом порядку. 
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвалу суду слід змінити, скасувавши в частині накладення арешту в межах суми позову, що складає 9 208 800 000,00 грн., на рухоме майно та майнові права ТОВ «Миколаївський глиноземний завод», в тому числі шляхом накладення арешту на все рухоме майно та майнові права, що закріплені за представництвом товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, а в іншій оскаржуваній частині залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з  обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» задовольнити частково.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2020 року в частині накладення арешту в межах суми позову, що складає 9 208 800 000 гривень, на все рухоме майно та майнові права Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» (код ЄДРПОУ: 33133003), в тому числі шляхом накладення арешту на все рухоме майно та майнові права, що закріплені за представництвом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, розташованому за адресою: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7, корпус В, скасувати.
У задоволенні заяви Громадської організації «СТОП ШЛАМ» про забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах суми позову, що складає 9 208 800 000 гривень, на все рухоме майно та майнові права Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» (код ЄДРПОУ: 33133003), в тому числі шляхом накладення арешту на все рухоме майно та майнові права, що закріплені за представництвом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський глиноземний завод» у місті Києві, розташованому за адресою: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7, корпус В, відмовити.
В іншій оскаржуваній частині ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.
Головуючий                              
Судді:                                    
      
Повний текст постанови складено 25 січня 2021 року