22-ц/804/406/21 
                                                                                263/12046/20 
                                               
Головуючий у І інстанції Томілін О.М. Єдиний унікальний номер 263/12046/20     
Номер провадження 22-ц/804/406/21
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В.М.,
суддів              Биліни Т.І.,
                                    Мальцевої Є.Є.,   
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року у справі за позовною заявою  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі – АТ КБ «Приват Банк») звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява вмотивована тим, що відповідно до укладеного договору б/н ОСОБА_1 отримала кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала та станом на 31 липня 2020 року утворилася заборгованість у сумі 131 124 грн. 78 коп., з яких 1 721 грн. 45 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 129 403 грн. 33 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом з 25 січня 2011 року по 31 жовтня 2019 року, які просив стягнути з відповідачки разом із судовими витратами у справі.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 25.01.2011 р., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 1 721 грн. 45 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку судовий збір у розмірі 27 грн. 53 коп. В задоволені решти позовних вимог було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права,  просить рішення суду в частині відмовлених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, в інший частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні процентів, оскільки не в повній мірі встановив дійсні обставини справи. Відповідачкою було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна». Крім того, відповідачкою заборгованість не оспорювалася, позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним не заявлялись.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).
Судове рішення оскаржується позивачем лише в частині стягнення відсотків за користування кредитом, а тому апеляційним судом в іншій частині не переглядається.
З матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2011 року між банком та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір (а.с. 10-11).
Згідно розрахунку  заборгованості, наданого банком,  за кредитним договором від  25.01.2011,  станом на  31 жовтня 2019 року виникла заборгованість   у сумі , з яких: грн. - заборгованість за кредитом, грн. - заборгованість за відсотками за період з 25.01.2011 по 31.10.2019 (а.с. 5-7).
Посилаючись на те, що відповідачка неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, банк просив стягнути з неї заборгованість станом на  31 жовтня 2019 року в сумі 131 124 грн. 78 коп., яка складається з: 1721 грн. 45 коп. – заборгованість за кредитом, 129 403 грн. 33 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність позичальника на випадок невиконання чи неналежного виконання умов договору, позивачем не надано.
Такі висновки суду першої інстанції є помилковими, зроблені без належного з`ясування обставин справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2011 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву №0702021300194190732 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до вказаної заяви  ОСОБА_1   погодила, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 10).
Також, ОСОБА_1 було підписано довідку № НОМЕР_1 про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» (а.с. 11). Підписана відповідачкою довідка містить пільговий період, базову процентну ставку в розмірі 2,5% на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань.
Отже, апеляційний суд вважає, що підписані відповідачкою заява та довідка свідчать про її обізнаність щодо умов кредитування та узгодження з нею саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а відтак становлять у своїй сукупності кредитний договір.
Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачці ОСОБА_1 на підставі  кредитного договору б/н були видані кредитні карти № НОМЕР_2 зі строком дії до останнього дня жовтня 2014 року та № НОМЕР_3 зі строком дії до останнього дня липня 2016 року (а.с. 147).     
З виписки про рух коштів вбачається, що відповідачка користувалася вказаними картками, здійснювала зняття кредитних коштів через банкомат (а.с. 44-47). 
Суд першої інстанції наданим позивачем доказам належної правової оцінки не надав, передчасно констатував недоведеність факту укладення між сторонами договору.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція викладена у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц по якій зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Переглядаючи рішення суду з урахуванням доводів скарги та наданих матеріалів апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки заборгованість по процентам може бути стягнута тільки в межах строку дії кредитної картки, який за даними банку встановлений до останнього дня липня 2016 року.
Відповідно до умов укладеного договору, відповідач зобов`язалася сплачувати 30% річних за користування кредитом і оскільки сторони письмово не погоджували збільшення відсоткової ставки, розрахунок заборгованості по сплаті процентів необхідно проводити виходячи саме з цієї ставки річних до їх збільшення до 34,80% річних (з 01 вересня 2014 року по 31 липня 2016 року, тобто за 699 днів).
Отже, розмір заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року по 31 липня 2016 року становить: 1 724 грн. х 30 % : 360 дні х 699 днів : 100% = 1 004,49 грн.
Таким чином, з відповідачки необхідно стягнути проценти за користування кредитом, нараховані станом на 31 серпня 2014 року в розмірі 568 грн. 75 коп. і проценти за користування кредитом за період часу з 01 вересня 2014 року по 31 липня 2016 року в розмірі 1 004 грн. 49 коп., а разом – 1 573 грн. 24 коп. (568 грн. 75 коп. + 1 004 грн. 49 коп. = 1 573 грн. 24 коп.).
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання до суду першої інстанції позовної заяви, позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 102 грн. (а.с. 1). За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 153 грн. (а.с. 64).
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (заявлено вимоги на суму 131 124 грн. 78 коп., а задоволено в розмірі 3 294 грн. 69 коп. (1 721 грн. 45 коп. + 1 573 грн. 24 коп. = 3 294 грн. 69 коп.), що складає 2,51% від суми заявлених вимог, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого судового збору у розмірі 52 грн. 76 коп. (2 102 грн. х 2,51%) за подачу позову до суду першої інстанції та 79 грн. 14 коп. – за подачу апеляційної скарги (3 153 грн. х 2,51%).
Враховуючи викладене, судове рішення в частині відмови у задоволені позову про стягнення заборгованості за процентами підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову в цій частині. В частині стягнення витрат по сплаті судового збору рішення суду необхідно змінити.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом – скасувати, в частині стягнення витрат по сплаті судового збору – змінити.
Позовні вимоги акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентам за період з 25 січня 2011 року по 31 липня 2016 року в розмірі 1 573 (одна тисяча п`ятсот сімдесят три) грн. 24 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 52 (п`ятдесят дві) грн. 76 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 79 (сімдесят дев`ять) грн. 14 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Судді       В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна