ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/3760/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                               - Єгорової Н.М.,
суддів                                                            - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 вересня 2018 року;
- зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 вересня 2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України подало апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та здійснені порушення норм матеріального і процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що він не має повноважень щодо нарахування та виплати грошової компенсації, оскільки такий обов`язок належить фінансовому органу у якого Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України перебуває на фінансовому забезпеченні. Крім того, відповідач вказує на те, що у 2014 році у позивача не було права на отримання додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, оскільки відповідні зміни до законодавства було введено лише у 2015 році, а право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій виникло з травня 2015 року.
У межах встановленого судом строку відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій та право на пільги, встановлені для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 – Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 27 червня 2018 року № 306/60/205 позивач у періоди: з 05 травня по 06 травня 2014 року, з 30 вересня по 02 жовтня 2015 року, з 13 травня по 11 серпня 2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганських областей.
Згідно наказу тимчасово виконуючого обов`язки Міністра оборони України (по особовому складу) від 01 серпня 2018 року № 472 полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України.
Відповідно до наказу начальника Військової служби правопорядку Збройних Сил України – начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 серпня 2018 року №189 (з урахуванням наказу від 14 вересня 2018 року № 204) полковника ОСОБА_1 , колишнього начальника адміністративного відділу штабу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України з 23 вересня 2018 року виключено зі списків особового складу Головного управління та всіх видів забезпечення.
З текстів наказів від 27 серпня 2018 року та від 14 вересня 2018 року вбачається, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивачу при звільненні не виплачувалася.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 наприкінці листопада та в грудні 2019 року звернувся до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України із письмовими заявами, в яких просив здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпусту за період з 2014 по 2018 роки, як учаснику бойових дій.
У відповідь на звернення позивача Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України листом від 14 січня 2020 року № 306/рес/300 повідомило, що згідно роз`яснень юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03 жовтня 2019 року № 298/5/2867 рекомендовано виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 162 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту», здійснювати у випадках, визначених п. 3 розд. ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260,  за відповідним рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника). При зверненні до військових частин (установ, організацій) осіб, звільнених з військової служби та в установленому законодавством порядку виключених зі списків особового складу військової частини (установи, організації), виплату компенсації в таких випадках слід здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили.
Додатково Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України зазначило, що питання нарахувань і виплат не відноситься до його компетенції, оскільки  Головне управління знаходиться на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України.
Поряд з цим, Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України у своїх листах від 20 грудня 2019 року № 305/2305 та від 10 січня 2020 року №305/89, зазначило, що право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строк на 14 календарних днів на рік заявником, як учасником бойових дій, набуто з 06 червня 2015 року (тобто, з дня набрання чинності Законом України від 14 травня 2015 року №426-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни»). Поряд з цим, відповідно до ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з урахуванням Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/214 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2017 року № 1126-VI, військовослужбовцям Збройних Сил України у зв`язку із дією на території України особливого періоду додаткові відпустки як учаснику бойових дій не надаються. Також відповідно до Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено порядку перенесення на інший період або продовження додаткової відпустки учасникам бойових дій, тому невикористана у поточному році додаткова відпустка на наступний рік не переноситься.    
Згідно позиції Фінансового управління при звільнені ОСОБА_1 з військової служби Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України згідно витягу з наказу начальника Військової служби правопорядку Збройних Сил України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 27 серпня 2018 року № 189 (зі змінами) було здійснено розрахунок з військовослужбовцем у повному обсязі.  У зв`язку з чим Фінансове управління вважає, що правові підстави для нарахування та виплати звільненому з військової служби ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, які учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 і 2018 роки відсутні.
Вважаючи бездіяльність відповідача стосовно невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2014 року по 2018 рік протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що припинення надання додаткових відпусток на час особливого періоду не тягне за собою позбавлення особи права на таку відпустку, яке може бути реалізовано шляхом безпосереднього надання її після закінчення особливого періоду або отриманням грошової компенсації за неї. У зв`язку з чим суд першої інстанції зазначив, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2014 – 2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену ст. 162 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Колегія суддів частково погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII).
Відповідно до ч. 8 ст. 101 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Згідно п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі – Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій (ст.ст. 5, 6) надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Абзацами 2-3 п. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. п. 17, 18 ст. 101 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Приписами п. 19 ст. 101 Закону № 2011-XII передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, згідно п. 21 ст. 101 Закону № 2011-XII, у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених п.п. 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 162 Закону «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Водночас, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється.
Стаття 1 Закону України «Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).
Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Згідно з п. 3 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, вказані вище обставини не звільняють відповідача від обов`язку виплатити відповідну грошову компенсацію з урахуванням того, що законодавством припинено надання зазначеного виду відпустки в певний період, однак не припинено відповідних виплат грошової компенсації у разі її невикористання.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Однак Законом не встановлено можливості припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки як учаснику бойових дій, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону № 2011-XII у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII, п. 8 ст. 101 Закону № 2011-XII, ст. 162 Закону України «Про відпустки».
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у зразковій справі № 620/4218/18, щодо якої справа № 640/3760/20 є типовою. Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи при ухваленні рішення у типовій справі.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що норми, зазначені в ст. 162 Закону № 504/96-ВР та в  п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, які передбачали, що учасникам бойових дій (ст.ст. 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік», були введені в дію лише в 2015 році Законом № 426-VIII від 14 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» (набрав чинності 06 червня 2015 року).
В той же час, у 2014 році у Законі № 504/96-ВР була відсутня ст. 162,  а редакція п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII передбачала, що учасникам бойових дій (ст.ст. 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік.
Тобто, в редакції норм ст. 16 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, що діяли до внесення змін Законом № 426-VIII від 14 травня 2015 року, не передбачалося надання військовослужбовцям додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати, що виключає можливість виплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що аналіз змісту наявної в матеріалах справи копії посвідчення учасника бойових дій, свідчить про те, що останнє видане позивачу 19 грудня 2014 року. З моменту видання такого посвідчення особа набуває відповідного статусу, а отже і право на вказані вище пільги в вигляді одержання додаткової відпустки строком 14 календарних днів на рік.
За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 вересня 2018 року, а тому оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині визначеного періоду, за який позивач має право на вказану компенсацію.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, зважаючи на встановлене вище невірне визначення судом періоду, за який ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасник бойових дій, судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваного судового рішення в частині.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи в частині задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду – змінити.
Керуючись ст. ст. 242 – 244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України – задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року змінити, вказавши в абзацах другому і третьому резолютивної частини період «з 2015 по 2018 роки» замість «з 2014 по 2018 роки».
В іншій частині  рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                         Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                                 Є.О. Сорочко

                                                                                                        І.В. Федотов