Ухвала
 
15 березня 2021 року
місто Київ
 
справа № 205/7797/18
провадження № 61-18827ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 23 грудня 2019 року, 05 лютого 2020 року та 06 лютого 2020 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 16 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить залишити без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в частині визнання спільним сумісним майном та визнання права власності кожного на 1/2 частину: квартири АДРЕСА_1 ; гаражу №  НОМЕР_1 , що розташований на території Обслуговуючого кооперативу «Старт» (далі - ОК «Старт») на АДРЕСА_3; скасувати зазначене рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання спільним сумісним майном подружжя: житлового будинку АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, площею 0, 25 га, кадастровий номер: 1225081000:04:002:0003, та земельної ділянки, площею 0, 03 га, кадастровий номер: 1225081000:04:002:0004. Ухвалити рішення, яким визнати зазначене нерухоме майно особистою власністю заявника.
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для її виконання з метою визначення ціни позову, а також подання виправленої касаційної скарги з визначенням вимог її прохальної частини, окресленням заявником меж касаційного оскарження судових рішень.
Від заявника у січні 2021 року надійшли документи з метою усунення недоліків касаційної скарги. Заявником зазначена ціна позову, а також подана нова редакція касаційної скарги, у якій ОСОБА_1 просить скасувати ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року, 23 грудня 2019 року та 05 лютого 2020 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в частині визнання спільним сумісним майном подружжя: житлового будинку АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, площею 0, 25 га, кадастровий номер: 1225081000:04:002:0003, та земельної ділянки, площею 0, 03 га, кадастровий номер 1225081000:04:002:0004. Просив ухвалити рішення, яким визнати зазначене нерухоме майно особистою власністю заявника.
Ухвалами Верховного Суду від 04 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвал Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року, 05 лютого 2020 року та 06 лютого 2020 року залишено без руху, у частині оскарження рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року заявнику продовжено строк для усунення недоліків.
ОСОБА_1 22 лютого 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду фотокопію частково виправленої касаційної скарги, у якій уточнено предмет касаційного оскарження, а саме заявником визначено судові рішення, які ним оскаржуються: ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2020 року та 06 лютого 2020 року; рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року в частині визнання спільним сумісним майном житловий будинок та земельну ділянку; постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в частині визнання спільним сумісним майном житлового будинку та земельної ділянки. Також, заявник просить визнати неіснуючою ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року.
Також, до копії касаційної скарги додано докази на підтвердження сплати судового збору у визначеному Верховним Судом розмірі.
Вивчивши зміст касаційних скарг, поданих заявником, та додані до неї документи, Верховний Суд констатує, що касаційна скарга, як у первісній редакції, так й в усіх наступних редакціях, не відповідає за формою та змістом вимогам статті 392 ЦПК України.
Судом не враховується зміст копії касаційної скарги, поданої востаннє, оскільки її подано у виді фотокопії без застосування підпису особи, яка її подає.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються копії скарги та додані до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Наведене положення дає підстави для висновку, що перший примірник касаційної скарги засвідчується особистим підписом особи, яка її подає, інші примірники скарги відповідно до кількості учасників справи можуть бути подані як у виді копій, так і бути засвідчені таким підписом заявника.
За наведених обставин заявник зобов`язаний був подати до Верховного Суду касаційну скаргу, засвідчену його особистим підписом та подати її копії відповідно до кількості учасників справи.
Зазначене свідчить про те, що заявник не виконав вимогу Суду щодо подання виправленої касаційної скарги, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
Крім того, заявник не виконав процесуальну вимогу Верховного Суду щодо уточнення процесуальної вимоги касаційної скарги, яка має відповідати вимогам статей 392, 409 ЦПК України, оскільки вимога про визнання неіснуючою ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.
Верховний Суд констатує, що заявник, звертаючись із касаційною скаргою, має самостійно чітко визначити межі касаційного перегляду судових рішень, зазначити, які судові рішення ним оскаржуються, викласти прохання щодо їх скасування, зміни, повністю або частково, конкретизувавши, у якій частині судове рішення підлягає скасуванню або зміні.
Верховний Суд враховує процесуальну поведінку заявника та спосіб реалізації ним його процесуальних повноважень. Так, Суд враховує те, що ОСОБА_1 двічі надавалася можливість усунути недоліки поданої ним касаційної скарги, викласти її відповідно до вимог процесуального закону, проте заявник виявлені недоліки повністю не усунув. 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
За змістом статті 185 ЦПК України якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.
Оскільки у встановлений Судом строк, станом на 15 березня 2021 року, недоліки касаційної скарги заявник не усунув, підстави для продовження строку усунення недоліків відсутні, тому касаційна скарга підлягає поверненню заявникові.
Суд роз`яснює, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 23 грудня 2019 року, 05 лютого 2020 року та 06 лютого 2020 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вважати неподаною та повернути заявникові.
Роз`яснити заявникові право повторного звернення з касаційною скаргою.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                             С. О. Погрібний