Справа № 167/1392/20 	Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І. 	
Провадження № 22-ц/802/482/21  Категорія: 70 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
29 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,
позивача ОСОБА_1 , 
відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 01 лютого 2021 року,

                                          В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.
Свій позов мотивує тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 03.11.2020 року розірвано. Від спільного подружнього життя в них народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
На даний час діти перебувають на її утриманні. Відповідач не приймає належної участі у вихованні дітей та не дає достатньої матеріальної допомоги. Самостійно забезпечити дітей усім необхідним вона не має можливості, так як її робота є сезонною. Разом з тим, зазначає, що відповідач офіційно не працевлаштований, однак за станом здоров`я може надавати матеріальну допомогу, інших дітей на утриманні не має.
Просить суд постановити рішення, яким стягувати з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі в розмірі по 1200 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 01 лютого 2021 року позов в даній справі задоволено. 
Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі в розмірі по 1200 (одна тисяча двісті) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 28.12.2020 року та до досягнення дітьми повноліття.
Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітніх дітей у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих аліментів на неповнолітніх дітей змінити та стягувати з нього аліменти  в розмірі 1/3 частки від всіх доходів на всіх дітей. 
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду необхідно залишити без змін.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ч. 1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Судом встановлено, що сторони з 08 травня 2011 року перебували в шлюбі, який рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 03.11.2020 року розірвано (а.с.4).
В шлюбі в сторін народилося троє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . Батьками дітей згідно зазначених свідоцтв є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.5, 6, 7).
На даний час сторони та їх неповнолітні діти зареєстровані та проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №2963 від 09.12.2020, виданою Рожищенською міською радою Рожищенського району (а.с.10).
Позивач звертаючись з даним позовом до суду стверджувала, що діти знаходяться на її утриманні, а відповідач будь якої фінансової  допомоги не надає. Такі твердження позивача  відповідач належними та допустимими доказами не спростував.
Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей не досягнуто. 
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання неповнолітніх дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.
Суд першої інстанції, обґрунтовано констатував про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання  неповнолітніх дітей.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 років до 18 років: з 1 січня 2020 року -  2395 гривень, з 1 липня -  2510 гривень .
Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, виходячи із встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у розмірі 1200 гривень (що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) на кожну дитину, відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину, а не лише батька.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги те, що відповідач отримує лише пенсію, а тому аліменти на дітей підлягали стягненню в частці від доходу. 
Відповідно до норми ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Виключно позивачу надано право вирішувати у який спосіб стягуватимуться  аліменти. При цьому суд з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, позбавлений можливості самостійно встановлювати відмінний, від обраного позивачем, спосіб аліментів, який стягуватиметься за рішенням суду. 
Безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про неможливість сплати аліментів у визначеному судом розмірі у зв`язку з наявністю групи інвалідності при забороні фізичних навантажень.
З матеріалів справи вбачається, що  відповідач є інвалідом другої групи  загального захворювання та йому протипоказані фізичні навантаження, відповідно до довідки МСЕК № 5414 від 02 грудня 2020 року ( а.с. 21).  
Особа з інвалідністю другої групи внаслідок загального захворювання не вважається повністю непрацездатною особою.
Статтею 18 Закону № 875 Х-ІІ передбачено, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи
Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Особам з інвалідністю, які не мають змоги працювати на підприємствах, в установах, організаціях, державна служба зайнятості сприяє у працевлаштуванні з умовою про виконання роботи вдома.
Особи з інвалідністю можуть залучатися до оплачуваних громадських робіт за їх згодою.
Відповідно до ст. 18-1 Закону № 875-ХІІ інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.  Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.
Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.
Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для осіб з інвалідністю, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Підприємствам, установам, організаціям, у тому числі фізичним особам, які використовують найману працю, за працевлаштування осіб з інвалідністю за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, можуть надаватися компенсації, визначені Законом України"Про зайнятість населення".
Таким чином держава гарантує захист прав інвалідів на працю.
ОСОБА_2 є працездатною особою, не надав належних та допустимих доказів, щодо неможливості працевлаштуватись чи заборону працювати у зв`язку з захворюванням.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути  необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину ставить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку і може бути присудженим судом у разі достатнього заробітку ( доходу ) платника аліментів.
Таким чином законодавець розмежував два поняття розміру аліментів: мінімальний гарантований розмір, що становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не залежить від фінансової спроможності платника аліментів, а у будь якому випадку підлягає стягненню. Другий  рекомендований розмір аліментів та становить прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, саме цей розмір залежить від фінансової спроможності платника аліментів.
Суд першої інстанції стягнув саме гарантований розмір аліментів на дитину відповідного віку, який не може бути меншим 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та становить 1200 грн.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не зазначене в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Відповідач не надав належних доказів на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, який є мінімальним, що встановлений законодавством.
Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Захищаючи першочергово інтереси неповнолітніх дітей, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив  вимоги позивача та стягнув аліментів в розмірі по 1200 гривень на кожну дитину.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального  та процесуального права.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

                                                     У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: