Справа № 135/395/15-ц
Провадження № 22-ц/801/123/2021
Категорія: 27
Головуючий у суді 1-ї інстанції Патраманський І. О.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2021 року	Справа № 135/395/15-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Голоти Л.О., Стадника І.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №135/395/15-ц за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 квітня 2015 року, яке ухвалене суддею Патраманським І.О. в приміщенні Ладижинського міського суду Вінницької області, 
в с т а н о в и в :
В березні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитного договору №VIL0NN00000002 від 22 липня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 17000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Свої зобов`язання за договором позивач виконав повністю. 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 13 березня 2015 року наявна заборгованість в сумі 112321,67 грн, яка складається з наступного: 16671,40 грн – заборгованість за кредитом; 15462,54 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 962,64 – заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 73400,25 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500 грн – штраф (фіксована частина); 5324,84 грн – штраф (процентна складова).  
Отже, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №VIL0NN00000002 від 22 липня 2008 року в розмірі 112321,67 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 квітня 2015 року позов задоволено.
Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення 15462,54 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 962,64 – заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 73400,25 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500 грн – штраф (фіксована частина); 5324,84 грн – штраф (процентна складова) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. 

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже рішення суду в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 16671,40 грн, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення частково не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №VIL0NN00000002 від 22 липня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 17000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Відповідно до умов договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання та повернути кредит.

До кредитного договору банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №VIL0NN00000002 від 22 липня 2008 року, у відповідача ОСОБА_1 станом на 13 березня 2015 року наявна заборгованість в сумі 112321,67 грн, яка складається з наступного: 16671,40 грн – заборгованість за кредитом; 15462,54 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 962,64 – заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 73400,25 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500 грн – штраф (фіксована частина); 5324,84 грн – штраф (процентна складова).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з анкети-заяви позичальника від 22 липня 2008 року, процентна ставка зазначена у розмірі 3% в місяць (36 % річних) на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с.5,6). 

Отже, доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з неї відсотків є безпідставним та спростовується анкетою-заявою позичальника від 22 липня 2008 року.

Згідно розрахунку заборгованості у відповідача наявна заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 15462,54 грн, яка підтверджується матеріалами справи та відповідачем ОСОБА_1 не спростована.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставні та підлягають відхиленню, а рішення суду в цій частині є обґрунтованим.

Проте, колегія суддів, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 962,64 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 73400,25 грн; штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн; штрафу (процентна складова) в розмірі 5324,84 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Як вбачається, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (22 липня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24 березня 2015 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Суд першої інстанції з порушенням наведених норм матеріального права щодо укладення кредитних договорів безпідставно вважав, що надані позивачем Тарифи банку та Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача заборгованості, включаючи неустойку (пеню, штрафи).
Крім того, за положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість вимог позивача щодо наявності правових підстав для стягнення такої комісії.

Оскільки у заповненій і підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні умови про сплату пені і штрафу, на нього не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині є таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

При таких обставинах, колегія суддів, приходить до висновку про відмову у стягненні заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 962,64 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 73400,25 грн; штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн; штрафу (процентна складова) в розмірі 5324,84 грн. 

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частинами 1 і 10 зазначеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладання судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Позивачем при зверненні в суд з позовом сплачено 1123,22 грн судового збору, з яких відповідачем йому належить відшкодувати 321,35 грн (28,61% задоволено позовні вимоги х 1123,22 грн).
Відповідачем при поданні апеляційної скарги сплачено 1684,33 грн, з яких позивачем їй має бути відшкодовано 1202,44 грн (71,39% відмовлена частина вимог х 1684,33 грн).
Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 20 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 962,64 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 73400,25 грн; штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн; штрафу (процентна складова) в розмірі 5324,84 грн – скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 321,35 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь  ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1202,44 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 13 січня 2021 року.

Головуючий                         Сопрун В.В.

Судді                                  Голота Л.О.
               
               Стадник І.М.