Ухвала
 
19 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/49305/18-ц
провадження № 61-495ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їх спільна із ОСОБА_2 дитина із 2013 року знаходиться на диспансерному обліку у невролога і ортопеда, з діагнозами: вегетативна-судинна дисфункція з ангіоспазмами, астеноневротичний синдром, хронічний тонзило-фарингіт, ЕБВ-інфекція, АХЛЖ, S-образний лівосторонній сколіоз грудо-поясничного відділу хребта, плоскостопість. У зв`язку із чим, дитині рекомендовано індивідуальна форма навчання, медичний контроль та постійне відвідування лікаря. Вона постійно проводить обстеження і лікування дитини. Оскільки процес лікування є тривалим, вона відповідно до рекомендацій лікарів перевела її на індивідуальну форму навчання, що в свою чергу зумовило додаткові витрати на оплату навчання. 
 
Посилаючись на те, що відповідач не приймає участь у витратах на дитину, позивач просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь понесені додаткові витрати на дитину у розмірі 214 558,79 грн за період із січня 2016 року по червень 2020 року.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що позивачем не доведено, що їх спільна з відповідачем дитина потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із хворобою. Понесені позивачем витрати на оплату послуг репетиторів, у зв`язку з переведенням дитини на індивідуальну форму навчання, а також придбання лікарських та інших засобів, проведення досліджень (аналізів), не можливо розцінювати як особливі (виняткові) у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України обставини.
 
05 січня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Предметом позову у цій справі є стягнення додаткових витрат на дитину, а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною. 
 
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилання на  передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик