ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/4175/20                                                   Головуючий у І інстанції – Бородавкіна С.В.
                                                                                                       Суддя-доповідач – Мельничук В.П.
                               П О С Т А Н О В А
          І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
19 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
     В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Відповідача, яка полягає у відмові призначити та виплачувати йому пенсію як військовозобов`язаному, який з 3 по 15 травня 1986 року Чернігівським міським військовим комісаріатом, в режимі прихованої мобілізації, був направлений в 30-ти кілометрову зону Чорнобильської катастрофи для виконання розпорядження Голови Ради Міністрів України від 01.05.1986 № 3/199, пов`язаного з ліквідацією її наслідків, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, визначеному частиною третьою статті 59 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи'', з 25.04.2019;
- зобов`язати Відповідача призначити та виплачувати йому пенсію як військовозобов`язаному, який з 3 по 15 травня 1986 року Чернігівським міським військовим комісаріатом, в режимі прихованої мобілізації, був направлений в 30-ти кілометрову зону Чорнобильської катастрофи для виконання розпорядження Голови Ради Міністрів України від 01.05.1986 № 3/199, пов`язаного з ліквідацією її наслідків, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, визначеному частиною 3 статті 59 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи'', з 25.04.2019, з урахуванням раніше виплачених сум. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 03.05.1986 по 15.05.1986 він як командир Чернігівського обласного загону спеціального захисту цивільної оборони, за направленням Чернігівського міського військового комісаріату, перебуваючи у безпосередньому підпорядкуванні штабу Цивільної оборони Чернігівської області, в режимі прихованої мобілізації приймав безпосередню участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у 30-ти кілометровій зоні. За наведених обставин, вважає, що Відповідач в порушення вимог чинного законодавства відмовив йому у призначенні та виплаті пенсії з урахуванням положень частини 3 статті 59 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи''.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та направи справу на новий розгляд. 
В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та дійшов помилкового висновку про те, що на виконання спецзавдання Голови Ради Міністрів УРСР від 01.05.1986 № 3/199, наказом начальника Цивільної оборони Чернігівської області 01.05.1986 № 1 та наказом директора ВО «Хімволокно» від 06.05.1986 № 457/7 військовозобов`язані Чернігівського обласного загону спецзахисту цивільної оборони були направлені у підпорядкування штабу Цивільної оборони Чернігівської області для виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в район Брагін, Гомельської області. Проте, Позивач зазначає, що у підпорядкування штабу Цивільної оборони Чернігівської області його, як військовозобов`язаного, було направлено Чернігівським міським військовим комісаріатом в режимі прихованої мобілізації для виконання спеціального завдання Голови Ради Міністрів УРСР, пов`язаного з обороною держави. При цьому зазначає, що вилучаючи із подій того часу основну діючу особу - Чернігівський міський військовий комісаріат, з ініціативи якого Позивач, як військовозобов`язаний, і був направлений в зону Чорнобильської катастрофи, суд першої інстанції фактично став на шлях фальсифікації обставин, що є неприпустимим. Позивач звертає увагу, що при подачі позовної заяви заявляв клопотання про витребування в Кабінету Міністрів України розпорядження Голови Ради Міністрів УРСР за № 3/199 від 01.05.1986 року, а від Чернігівського об`єднаного міського територіального центру комплектації та соціальної підтримки матеріали, які свідчать про обставини вилучення у мене мобілізаційного припису та правові підстави направлення в 30-ти кілометрову зону Чорнобильської катастрофи, проте суд залишив це клопотання не розглянутим. Крім того, на думку Позивача, в порушення правових приписів статті 251 КАСУ суд позбавив його можливості скористатися своїм правом подати відповідь на відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, оскільки в ухвалі про відкриття провадження не встановив строк його подачі.
Також Позивачем подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме: копію запиту на отримання публічної інформації до Секретаріату Кабінету Міністрів України від 24.11.2020 року; копію листа Секретаріату Кабінету Міністрів України за № 17-20/3165 від 03.12.2020 року; копію листа Міністерства оборони України від 08.12.2020 року; копію листа Державної служби України з надзвичайних ситуацій за № 02-17966/162-2 від 10.12.2020 року; копію листа Державної архівної служби України за № 4766/4.02/10044/5 від 16.12.2020 року; копія листа Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України за № 1407 від 16.12.2020 року; копія листа Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України за № 1442 від 22.12.2020 року. 
З вищезазначених документів вбачається, що Позивачем вчинено дії щодо отримання інформації, яка б підтверджувала його правову версію про те, що він приймав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи як військовозобов`язаний, який був мобілізований Чернігівським міським військовим комісаріатом в режимі прихованої мобілізації на підставі розпорядження голови Ради Міністрів Української PCP від 01.05.1986 року за № 3/199, проте згідно з долученими відповідями державних органів, зазначене вище розпорядження не було виявлено.
На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що Позивач у період роботи в зоні відчуження з 03.05.1986 по 15.05.1986 працював на Чернігівському підприємстві “Хімволокно”, тобто не проходив дійсну строкову службу і не був призваний на військові збори у цей період. Зазначає, що в пенсійній справі Позивача відсутні документи, які підтверджують, що він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, як призваний на військові збори. Вказує, що вимоги Позивача щодо проведення перерахунку пенсії з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, є передчасними і не можуть бути задоволені, адже спочатку Позивач має надати до Головного управління документи, які підтверджують, що він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, як призваний на військові збори. Відповідач звертає увагу, що при зверненні до суду з даним позовом 29.09.2020 Позивач пропустив шестимісячний строк, передбачений КАС України, клопотання про поновлення пропущеного строку не подавав, як і не зазначав доказів поважності пропуску строків. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1  ст. 311  КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1  ст. 308  КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУПФУ в Чернігівській області та отримує пенсію по ІІ групі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи''. 
Позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1). Згідно з витягом із акту огляду МСЕК серії № 062999 від 30.11.1993 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС. Ступінь втрати професійної працездатності – 80% (а.с. 15-18, 27-28).
Як встановлено судом першої інстанції, на виконання наказу начальника Цивільної оборони Чернігівської області від 16.08.1983 № 03 на базі виробничого об`єднання «Хімволокно» було створено об`єднаний мобільний загін спеціального захисту, як невоєнізоване формування Цивільної оборони призначене для оперативного вирішення раптово виникаючих задач по ліквідації наслідків аварій, про що видано наказ від 25.10.1983 № 853/7 (а.с. 21-22).
На виконання спецзавдання Голови Ради Міністрів УРСР від 01.05.1986 № 3/199, наказом начальника Цивільної оборони Чернігівської області від 01.05.1986 № 1 та наказом директора ВО «Хімволокно» від 06.05.1986 № 457/7 військовозобов`язані Чернігівського обласного загону спецзахисту цивільної оборони були направлені у підпорядкування штабу Цивільної оборони Чернігівської області для виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в район Брагін, Гомельської області. Згідно наявних у матеріалах справи документів, ОСОБА_1 був командиром об`єднаного мобільного загону (а.с. 21-25). 
Відповідно до довідки Чернігівського ОМВК від 15.01.2001 № 1/1010, довідок Брагінської районної Ради народних депутатів від 14.05.1991 № 305 та від 13.10.2000 № 1475, вказаний вище спецзагін цивільної оборони приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 03.05.1986 по 18.05.1986. Базовий табір зведеного мобільного загону спецзахисту цивільної оборони Чернігівської області розміщувався в 1986 році з 3 по 16 травня в районі населеного пункту Ленинець, який віднесений до зони відчуження (евакуації) (а.с. 26, 33, 34). 
ОСОБА_1 у період з 03.05.1986 по 15.05.1986 у складі зведеного мобільного загону спецзахисту ЦО Чернігівської області № 1 безпосередньо брав участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зоні відчуження Брагинського району Гомельської області, що підтверджується архівним табелем роботи за травень 1986 року, довідкою ВО «Хімволокно» від 19.11.1992 № 92/0102 та листом Республіканського центру радіаційного контролю і нагляду за забрудненням навколишнього середовища Білоруського республіканського управління по гідрометеорології від 23.05.2001 № 8280-0102 (а.с. 19-20, 32, 35).
Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про перерахунок та виплату йому пенсії з 25.04.2019 виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, у відповідності до частини 3 статті 59 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи'' (а.с. 39-41).
Листом від 02.07.2020 за № 2006-1999/Р-02/8-2500/20 Відповідач відмовив у здійсненні перерахунку, мотивуючи тим, що у пенсійній справі відсутні документи, які підтверджують, що Позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи як призваний на військові збори (а.с. 42-43).
Вважаючи вказану відмову протиправною, а свої права порушеними Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що Позивач брав участь у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження служби або був призваний на військові збори, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, оскільки, у даному випадку, Позивач приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від ВО «Хімволокно» у складі об`єднаного мобільного загону спеціального захисту, як невоєнізованого формування Цивільної оборони.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно із ч. 6  ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII    «Про військовий обов`язок і військову службу»  визначено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Частиною 7 вказаної статті закріплено, що строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.
Крім того, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок соціального захисту потерпілого населення визначає  Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ  (далі - Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Положення  ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  стосуються військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.
Частиною 3  ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  (у редакції, чинній до 01 жовтня 2017 року) було визначено, що особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок чого стали інвалідами, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього  Закону  або за бажанням цих осіб з п`ятикратного розміру заробітної плати, що був встановлений на час їхнього перебування в зоні відчуження.
Отже, в ч. 3  ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  (у редакції, чинній до 01 жовтня 2017 року) було визначено одну категорію осіб, які мали право на обчислення пенсії з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, а саме: особи, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок чого стали інвалідами.
Проте, в частині третій  статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  (у редакції, чинній з 01 жовтня 2017 року) передбачено, що особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього  Закону  або за бажанням таких осіб - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої  Законом  на 01 січня відповідного року.
Отже, з 01.10.2017 розширено у межах певної категорії військовослужбовців перелік осіб, на яких вказана норма розповсюджується, а саме, окрім осіб, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, також на осіб, які брали участь у інших ядерних аваріях та випробуваннях, та осіб, які брали участь у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї.
Водночас незмінною залишилась умова щодо проходження такими особами дійсної строкової служби у відповідний період як визначення певної категорії серед всіх військовослужбовців, на яких розповсюджується норма статті 59 Закону  Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Однак, колегія суддів звертає увагу на рішення Конституційного Суду України № 1-р(II)/2019 від 25.04.2019, згідно з яким визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), словосполучення «дійсної строкової», яке міститься у положеннях частини третьої  статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII  зі змінами, за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої  законом  на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю.
Словосполучення «дійсної строкової», що міститься в положеннях частини третьої  статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII  зі змінами, за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої  законом  на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У Рішенні Конституційного Суду України наголошується, що закріплений у    Конституції України    обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус.
Вирішуючи порушені в конституційних скаргах питання, Конституційний Суд України зазначив, що аналіз положень ст. ст.    16,    17 Конституції України    дає підстави для висновку, що особи, які під час проходження військової служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту. За    Конституцією України    посилений соціальний захист вказаних категорій осіб вимагає від держави виконання обов`язку визначати такий обсяг їх соціального забезпечення, який гарантуватиме їм гідні умови життя, а також повне відшкодування заподіяної шкоди.
Конституційний Суд України звернув увагу, що держава може встановлювати певні відмінності щодо рівня соціального захисту вказаних категорій осіб, однак визначені    законом  відмінності не повинні: допускати жодних невиправданих винятків із конституційного принципу рівності, містити ознак дискримінації при реалізації зазначеними особами права на соціальний захист та порушувати сутність права на соціальний захист, а обґрунтування механізму нарахування соціальних виплат має відбуватись із урахуванням критеріїв пропорційності та справедливості.
Отже, на думку Конституційного Суду України, законодавець не забезпечив певні категорії військовослужбовців, які виконують конституційно значущі функції щодо захисту Вітчизни, особливими умовами соціального захисту, обсяг яких має передбачати гідні умови їх життя й повне відшкодування заподіяної шкоди, чим порушив сутність конституційного права на соціальний захист, конституційні гарантії щодо безумовного забезпечення належного рівня їх соціального захисту.
Згідно зі ст.ст. 152 Конституції України  закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України  або якщо була порушена встановлена  Конституцією України  процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Викладене свідчить про те, що положення частини третьої статті 59 Зaкoну Укрaїни «Прo стaтус і сoціaльний зaxист грoмaдян, які пoстрaждaли внaслідoк Чoрнoбильськoї кaтaстрoфи» в частині «дійсної строкової», втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення 25 квітня 2019 року.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що для виникнення права на обчислення пенсії по інвалідності за особливою процедурою незмінною залишилась умова щодо наявності у особи статусу військовослужбовця, на яких і розповсюджується дія норми статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у чинній редакції.
Так, стаття 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» містить назву «Пенсії військовослужбовцям, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи».
Крім того, статтею 10 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.
Згідно примітки до цієї статті, тут і надалі до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.
Відтак, враховуючи висновки вищезазначеного Рішення Конституційного Суду України, незмінною залишилась умова щодо наявності у особи статусу військовослужбовця, на яких розповсюджується приписи статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у період з 03 по 15 травня 1986 року ОСОБА_1 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованого формування цивільної оборони – Чернігівського обласного загону спецзахисту цивільної оборони, створеного на базі ВО «Хімволокно», та був залучений до заходів цивільної оборони по веденню радіаційної розвідки, дезактивації доріг, зниженні рівня пилоутворення, спецобробці автотранспортної та інженерної техніки тощо. 
Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що Позивач брав участь у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження служби або був призваний на військові збори, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.
Оцінюючи твердження Позивача стосовно того, що ним в суді першої інстанції було заявлено клопотання про витребування в Кабінету Міністрів України розпорядження Голови Ради Міністрів УРСР № 3/199 від 01.05.1986 року, а від Чернігівського об`єднаного міського територіального центру комплектації та соціальної підтримки матеріали, які свідчать про обставини вилучення у мене мобілізаційного припису, та правові підстави направлення в 30-ти кілометрову зону Чорнобильської катастрофи, які залишені без уваги суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Як вказано вище, Позивачем з власної ініціативи було надіслано відповідні запити щодо отримання копії розпорядження Голови Ради Міністрів УРСР № 3/199 від 01.05.1986 року, та отримано відповіді, а саме: 
-          лист Секретаріату Кабінету Міністрів України за № 17-20/3165 від 03.12.2020 року; 
-          лист Міністерства оборони України від 08.12.2020 року; копію листа Державної служби України з надзвичайних ситуацій за № 02-17966/162-2 від 10.12.2020 року; 
-          лист Державної архівної служби України за № 4766/4.02/10044/5 від 16.12.2020 року; 
-          лист Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України за № 1407 від 16.12.2020 року; 
-          лист Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України за № 1442 від 22.12.2020 року. 
З вказаних відповідей вбачається, що отримати зазначене розпорядження Голови Ради Міністрів УРСР № 3/199 від 01.05.1986 року не представилось можливим, з огляду на відсутність у вищевказаних суб`єктів такого.
Отже, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що витребування судом першої інстанції розпорядження Голови Ради Міністрів УРСР № 3/199 від 01.05.1986 року у вищевказаних суб`єктів могло істотно вплинути на результат вирішення даного спору по суті.
Разом з тим, спірним питанням в межах даних правовідносин є наявність статусу військовослужбовця у ОСОБА_1 в період участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 03.05.1986 по 18.05.1986, позаяк наявність у останнього статусу військовослужбовця у зазначений період свідчила б про наявність його права на отримання пенсії, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, визначеному частиною 3 статті 59 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи''.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною другою статті 74 КАС України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Враховуючи викладене, колегія суддів вказує на те що, розпорядження Голови Ради Міністрів УРСР № 3/199 від 01.05.1986 в межах спірних правовідносин не може бути належним доказом, який би підтвердив статус Позивача як військовослужбовця у період його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
В той же час, станом на момент апеляційного розгляду даної справи, матеріали справи не містять доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 – 76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували те, що ОСОБА_1 у період з 03.05.1986 по 18.05.1986 був військовослужбовцем.
Колегія суддів погоджується з доводами Відповідача та приходить до висновку, що на момент участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Позивач вже не проходив дійсну строкову службу, не був призваний на військові навчання, а тому він не відповідає всім критеріям, наявність яких обумовлює право особи на перерахунок пенсії за ч. 3 ст. 59 Закону № 796-ХІІ.
Відтак, оскільки Позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованих формувань цивільної оборони, а не під час проходження дійсної строкової служби чи військових навчань, колегія суддів вважає, що Позивач не має права на перерахунок пенсії з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.
Аналогічна правова позиція міститься в    постановах Верховного суду від 24.12.2019 року № 825/1934/18 та від 23.04.2020 року № 816/1892/18.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правомірно зазначив, що приймаючи рішення про відмову в перерахунку пенсії, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, Відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених    статтею 78 цього Кодексу. 
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, та зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242,   243,   308,   311,   315,   316,   321,   322,   325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів –
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року -  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.    

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук
                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 
                                                                                                        О.М. Оксененко