КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №370/3681/2019                                                                                  Головуючий у І інстанції - Косенко А.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/5978/2021                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
30 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 вересня 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, 
 
встановив:
 
ОСОБА_2 звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1  про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що з 07 серпня 2010 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, за час перебування в якому у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Сімейне життя з відповідачем не склалось через розходження поглядів на життя та сімейні відносини, відсутність порозуміння. 
Впродовж останніх 1,5 років шлюбні відносини не підтримують, стосунки між ними перестали бути як у подружжя. 
Подальше спільне життя суперечить особистим інтересам позивача. 
Примирення та збереження шлюбу - неможливі. 
Окрім того, між ними не досягнуто згоди щодо утримання дитини, яка проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.
Просила, розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, який був зареєстрований 07 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Макарівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 71; 
Стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини від усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Розірвано шлюб, зареєстрований 07 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Макарівського районного управління юстиції Київської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №71.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17 грудня 2019 року і до повноліття дитини.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що 07 серпня 2010 року між ним та позивачем відділом реєстрації актів цивільного стану Макарівського управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб про що було зроблено актовий запис №71 та видано відповідне Свідоцтво про шлюб.
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сторони та їхня донька зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та проживали всією сім`єю в даній квартирі.
Зазначає, що навіть після винесення судом першої інстанції рішення, позивач та його донька проживали разом з відповідачем в одному помешканні однією сім`єю до кінця 2020 року.
Весь час їхнього подружнього життя, сторони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, в тому числі щодо виховання їхньої доньки. Відповідач утримував дитину, купував одяг, їжу та турбувався про неї разом із позивачем.
Тільки в кінці грудня 2020 року позивач без будь-яких пояснень забрала їхню дитину та переїхала проживати до орендованої квартири.
На його запитання відносно причини такого рішення, відповідачу було повідомлено, що позивач не бачить подальшого сумісного життя.
Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення та задоволенні позовних вимог обмежився формальним, поверховим підходом до розгляду справи.
Так, суд першої інстанції обмежився лише констатацією факту, що між сторонами зареєстровано шлюб 07 серпня 2010 року та що нібито за твердженням позивача, на даний час між подружжям припинені шлюбні відносини, спільного господарства сторони не ведуть та проживають окремо, а шлюб носить формальний характер.
При вирішенні спору про розірвання шлюбу, суд не з`ясував повно, всебічно та об`єктивно фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, не врахував наявність у сторін по справі малолітньої дитини, не забезпечив участь у судовому засіданні обох сторін та не вжив заходів до примирення подружжя.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їхньої доньки, то відповідач зазначив, що позивачем не надано будь-яких документів, які б підтверджували факт, що дитина проживала разом із позивачем весь час та повністю перебувала на її утриманні.
Відповідач проживав разом із своєю малолітньою донькою аж до кінця грудня 2020 року, поки її не забрала позивач.
Весь цей час відповідач добровільно виконував та виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до доньки та в міру своїх фінансових можливостей забезпечує доньку всім необхідним.
Звертає увагу, що він є працездатною людиною та спроможний сплачувати аліменти на утримання доньки, проте сума аліментів повинна відповідати його матеріальному становищу, а також бути необхідною та достатньою для забезпечення належного рівня життя, достатнього для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку дитини. 
Просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Просить надати строк на примирення сторін.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 07 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Макарівського районного управління юстиції Київської області між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис №71. 
Прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини: « ОСОБА_2 ».
В період шлюбу у сторін по справі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).
Як вказала позивач, а відповідач не скористався своїм правом заперечити, сімейне життя з відповідачем не склалось через розходження поглядів на життя та сімейні відносини, відсутність порозуміння. 
Впродовж останніх 1,5 років шлюбні відносини сторони не підтримують, стосунки між ними перестали бути як у подружжя. 
Подальше спільне життя суперечить особистим інтересам позивача. 
Примирення та збереження шлюбу - неможливі. 
Окрім того, між ними не досягнуто згоди щодо утримання дитини, яка проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а також відповідач-батько повинен утримувати дитину до досягнення нею повноліття, обставин які б перешкоджали цьому не встановлено.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).
Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач просив про надання строку на примирення. 
Розгляд справи триває більше року і на час вирішення цього питаннясторони не примирилися, позивач заперечує таку можливість, а тому доцільності в наданні сторонам строку на примирення не вбачається.
За змістом норм СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Надання строку для примирення подружжя та його тривалість є правом суду, а не його обов`язком. А тому апеляційний суд, не надаючи сторонам строк для примирення, не вбачає у цьому порушення прав відповідача.
Виходячи з засад сімейного законодавства,шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
У позовній заяві позивач зазначала, що спільне життя з відповідачем не складається через різні характери та погляди на життя, внаслідок чого у них виникали сварки та непорозуміння.  
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також врахувавши відсутність майнового спору, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 СК України).
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
За приписами ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків.
Як видно із матеріалів справи, позивач та відповідач є особами працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, суду не надано.
Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006? ? № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно із ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
У своїй позовній заяві позивач просила стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Враховуючи майновий стан сторін та те, що відповідач зобов`язаний утримувати дитину, створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачем, з урахуванням потреб дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту пред`явлення позову.
Колегія суддів погоджується, що такий розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
    
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 31 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба