ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«04» березня 2021 року
м. Харків
справа № 643/15464/19
провадження № 22ц/818/1172/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -         Маміної О.В., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивач – Кредитна спілка «Харківське ощадно-кредитне товариство»,
відповідач – ОСОБА_1 , представник відповідача – Сенаторов М.В.
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року в складі судді Сугачової О.О.
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року Кредитна спілка «Харківське ощадно-кредитне товариство» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2018 року між кредитною спілкою та її членом ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ДКД-00037 про надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у формі кредитної лінії 85 000,00 грн зі строком повернення до 27 червня 2019 року та сплатою відсотків за фіксованою ставкою у розмірі 48% річних та додаткових відсотків у разі прострочки сплати процентів на строк більш ніж 2 дні.

Вказала, що 27 червня 2018 року ОСОБА_1 отримав частину кредиту у розмірі 41 100,00 грн та 29 червня 2018 року – у розмірі 43 900,00 грн.
У період з 27 липня 2018 року по 12 грудня 2018 року відповідач проценти сплачував не у повному обсязі, а з 12 січня 2019 року по 31 липня 2019 року взагалі не сплачував проценти та не повернув кредит.

У зв`язку з чим станом на 31 липня 2019 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 137 465,75 грн, з яких заборгованість зі сплати кредиту 85 000,00 грн, зі сплати процентів – 52 465,75 грн. За період з 30 червня 2018 року по 31 липня 2019 року за 397 днів користування кредитом нараховані проценти склали 44 376,99 грн. Станом на 27 червня 2019 року сума нарахованих додаткових процентів склала 4735,34 грн, а за період з 01 липня 2019 року по 31 липня 2019 року ОСОБА_1 за 30 днів затримки повинен сплатити додаткові проценти у сумі 3353,42 грн, а загалом сума додаткових процентів складає 8088,76 грн, що відповідає умовам договору та вимогам статті 625 ЦК України.

Зазначила, що 27 червня 2019 року ОСОБА_1 надіслано листа з вимогою до 11 липня 2019 року повністю погасити суму процентів та повернути кредит, однак вона залишена без задоволення.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за кредитним договором (кредитна лінія) № ДКД-00037 від 27 червня 2018 року про надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту, у сумі 137 465,75 грн, у тому числі, зі сплати процентів – 52 465,75 грн, з повернення кредиту – 85 000,00 грн, та судовий збір 2061,99 грн, а всього 139 527,74 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року позовну заяву Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» - задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» заборгованість за кредитним договором №ДКД-00037 від 27 червня 2018 року у сумі 137 465,75 грн, а також судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційна скарга мотивована тим, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки спір учасника товариства пов`язаний зі статутною діяльністю кредитної спілки. Він направляв до суду клопотання про розгляд справи з викликом учасників справи, оскільки справа має для нього велике значення та є складною, однак йому безпідставно відмовлено, та у рішенні суду помилково вказано, що відповідного клопотання не було. Ухвала суду, якою відмовлено у розгляді справи з викликом учасників справи, йому не направлялась. Вказав, що матеріали справи не містять статуту кредитної спілки, відомостей про формування її майна, зокрема, за рахунок якого надані кредитні кошти її члену, належних та допустимих доказів надання та отримання таких коштів, взаєморозрахунків та розрахунку заборгованості тощо.

19 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вона просила залишити рішення суду – без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Вказала, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом позову є кредитні правовідносини та спір про право цивільне, відповідач є фізичною особою. Договором між сторонами передбачено, що прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом не зупиняє нарахування процентів як протягом строку надання кредиту, визначеного пунктом 2.1. договору, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 допустив прострочку зі сплати процентів та повернення кредиту як протягом строку, так і після закінчення строку надання кредиту, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитом у фіксований ставці, визначеній пунктом 3.1. договору. ОСОБА_1 обрав спосіб оплати кредиту та процентів через поповнення додаткових пайових внесків та всі кошти, що вносились ним на додаткові пайові внески, зараховувались у погашення процентів за кредитом. ОСОБА_1 не має внесків, які були б залучені на депозитні рахунки кредитної спілки і використовувались для надання кредитів іншим членам спілки, тобто формували б її капітал. Спору між кредитною спілкою та її членом щодо повернення будь-яких внесків, а також щодо управління і діяльності спілки у цій справі немає. Клопотання відповідача про розгляд справи з викликом учасників справи було не мотивованим, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у його задоволенні. Відповідач, достеменно знаючи про розгляд справи, не подав відзив на позов та не цікавився перебігом справи. Відомості про формування майна кредитної спілки не мають відношення до спірних правовідносин. Матеріали справи містять належні докази отримання кредиту позичальником та розрахунок заборгованості.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача у повному обсязі, відповідно до розрахунків, наданих позивачем.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 грудня 2015 року ОСОБА_1 подав заяву про вступ до Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» та сплатив обов`язковий пайовий внесок у розмірі 10,00 грн та вступний внесок у розмірі 40,00 грн (а. с. 8, 9).

27 червня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про надання кредиту у розмірі 85 000,00 грн на строк 12 місяців на підприємницьку діяльність (а. с. 10).

Разом з тим, як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підприємницька діяльність ОСОБА_1 припинена у 2007 році, статусу фізичної особи-підприємця він не має. 

Як вбачається з протоколу № Д КК-00037 засідання кредитного комітету від 27 червня 2018 року постановлено рішення про надання кредиту ОСОБА_1 (а. с. 10).

27 червня 2018 року між Кредитною спілкою «Харківське ощадно-кредитне товариство» та ОСОБА_1   укладено кредитний договір (кредитна лінія) № ДКД-00037 про надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту, відповідно до якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 85 000,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором (а. с. 6-7).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що кредит надається строком на 12 місяців від дати отримання позичальником кредиту.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що плата за користування кредитом (проценти) є фіксованою і становить 48 процентів річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту та включаючи дату його повернення. 

Із пункту 3.5. договору вбачається, що у разі прострочки сплати процентів на строк більше 2 днів позичальник зобов`язаний до повного погашення заборгованості зі сплати процентів сплачувати кредитодавцю додаткові проценти за ставкою, визначеною у пункті 3.1 цього договору.

Пунктом 3.6. договору визначено, що прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом не зупиняє нарахування процентів як протягом строку надання кредиту, визначеного пунктом 2.1. договору, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця.

Згідно пункту 10.1 договору строк його дії становить 48 місяців з моменту укладення договору.

27 червня 2018  року ОСОБА_1   отримав частину  кредитних коштів в сумі 41 100,00 грн, а 29 червня 2018 року – другу частину в розмірі 43 900,00 грн, що підтверджується копіями видаткових касових ордерів (а. с. 11). 

Рішенням Спостережної ради Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» від 30 листопада 2018 року постановлено не застосовувати додаткові проценти за кредитним договором № ДКД-00037 від 27 червня 2018 року, що наданий ОСОБА_1 , з 01 листопада 2018 року, що підтверджується протоколом № 164-18 (а. с. 16).

ОСОБА_1 тричі вносились кошти у рахунок погашення кредиту – 29 червня 2018 року у розмірі 108,10 грн, 20 вересня 2018 року у розмірі 2000,00 грн та 12 грудня 2018 року у розмірі 3660,27 грн. Інших платежів в рахунок погашення заборгованості він не здійснював.

Таким чином, внаслідок порушення договірних зобов`язань у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 липня 2019 року склала 137 465,75 грн., з яких: заборгованість зі сплати процентів – 52 465,75 грн; з повернення кредиту – 85 000,00 грн. За період з 30 червня 2018 року по 31 липня 2019 року, тобто за 397 днів користування кредитом нараховані проценти склали 44 376,99 грн, та станом на 31 липня 2019 року сума додаткових процентів за затримку оплати склала 8088,76 грн (а. с. 12).

27 червня 2019 року ОСОБА_1 направлена вимога про усунення порушення за № 55, з якої вбачається, що він повинен був оплатити заборгованість за кредитом, яка станом на 27 червня 2019 року склала 130 311,78 грн у строк до 11 липня 2019 року. Вказана вимога ОСОБА_1 не вручена та повернута за закінченням строку зберігання (а. с. 13-14).

06 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, яке ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року залишено без задоволення (а. с. 31-33).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки.

Абзацом третім частини першої статті 21 цього Закону передбачено, що кредитна спілка відповідно до свого статуту надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк  або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зробила висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, як вбачається з цієї норми, кредитор на суму простроченого платежу вправі нараховувати відсотки річних, які можуть бути змінені за згодою сторін договору. При цьому, положення кредитного договору щодо нарахування процентів у збільшеному розмірі на суму простроченого тіла кредиту чи після закінчення строку кредитування повністю узгоджуються з цим положенням, тобто, сплата позичальником процентів на суму простроченого тіла є іншим розміром відсотків річних, які кредитор має право нараховувати до моменту повного погашення заборгованості.

Як зазначено у пункті  6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення   - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що  відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 

Відповідне тлумачення надано в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року, справа № 5017/1987/2012, провадження № 12-289гс18 та в подальшому підтримано в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі №910/21449/17, від 05 березня 2019 року у справі №  910/3353/16, від 03 листопада 2020 року у справі №  921/315/18.

Як вбачається з матеріалів справи 27 червня 2018 року між кредитною спілкою та її членом ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ДКД-00037 про надання коштів у позику, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 85 000,00 грн зі строком повернення до 27 червня 2019 року та сплатою відсотків за фіксованою ставкою у розмірі 48% річних та додаткових відсотків у разі прострочки сплати процентів на строк більш ніж 2 дні.

Отримання ОСОБА_1 зазначеної суми кредитних коштів підтверджується копіями видаткових касових ордерів.

ОСОБА_1 належним чином свої обов`язки з повернення кредиту та сплати процентів не виконував, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем, яка, згідно розрахунку позивача, станом на 31 липня 2019 року склала 137 465,75 грн, з яких 85 000,00 грн – заборгованість за кредитом, 52 465,75 грн – зі сплати процентів.

При цьому, пунктами 3.1., 3.5. та 3.6 кредитного договору передбачені як проценти за правомірне користування кредитними коштами, так і проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, у межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти за правомірне користування кредитом, розмір яких встановлено договором, а вже в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування - 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Виходячи з умов кредитного договору, розмір відсотків, який підлягав сплаті за правомірне користування кредитом в межах строку кредитування, складає 85 000,00 грн*48%/365*365 = 40 800,00 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_1 сплачені у рахунок погашення заборгованості суми у розмірі 108,10 грн, 2000,00 грн та 3660,27 грн, розмір його заборгованості зі сплати відсотків складає: 40 800,00 – 108,10 – 2000,00 – 3660,27 = 35 031,63 грн.

З позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем також нараховано додаткові відсотки за прострочення виконання зобов`язання й протягом строку кредитування, тобто до 27 червня 2019 року, у сумі 4735,34 грн (3700,82+4694,79-3660,27). Однак, з наданого розрахунку не вбачається, за яке саме прострочення виконання зобов`язання нараховано такі проценти, адже умови кредитного договору не передбачають певних щомісячних платежів, їх розмірів та відповідного графіку їх оплати. За таких умов, нарахування будь-яких додаткових відсотків за прострочення виконання зобов`язання в межах строку надання кредиту, коли порушення ще не відбулось, є неправомірним. 

Крім того, рішенням Спостережної ради Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» від 30 листопада 2018 року постановлено не застосовувати додаткові проценти за кредитним договором № ДКД-00037 від 27 червня 2018 року, що наданий ОСОБА_1 , з 01 листопада 2018 року, що підтверджується протоколом № 164-18 (а. с. 16).

Доказів прийняття рішення про поновлення нарахування додаткових відсотків до договору з ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Щодо відсотків, які нараховані після закінчення строку кредитування та до 31 липня 2019 року за ставкою 48% річних, судова колегія виходить з того, що вони є відсотками за неправомірне користування грошовими коштами, що передбачені статтею 625 ЦК України та умовами договору, отже, можуть бути стягнуті з позичальника і після закінчення строку кредитування.

Згідно вимог вказаної статті, в разі неправомірного користування коштами боржник має сплатити 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дійсно, пунктом 3.6. договору визначено, що прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом не зупиняє нарахування процентів як протягом строку надання кредиту, визначеного пунктом 2.1. договору, так і після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця.

Тобто, сторони договору передбачили, що розмір відсотків за неправомірне користування грошовими коштами становить не 3% річних, як це визначено у ЦК України, а 48% річних, що відповідає вимогам закону та принципу свободи договору.

Відповідно, за період з 28 червня 2019 року по 31 липня 2019 року відсотки за неправомірне користування коштами складають 85 000,00 грн*48%/365*34 дні = 3800,55 грн.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 123 832,18 грн, що складається з 85 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 35 031,63 грн – заборгованість зі сплати відсотків за правомірне користування кредитом у межах строку кредитування, 3800,55 грн – відсотки за неправомірне користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, тобто з 28 червня 2019 року по 31 липня 2019 року.

При цьому, судова колегія виходить з того, що в силу вимог частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, адже інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними.

Так, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки спір учасника товариства пов`язаний зі статутною діяльністю кредитної спілки, судова колегія відхиляє.

ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

ГПК України установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі, у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі, учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини першої статті 20 цього кодексу). Тобто, одним зі спорів, що виникають із корпоративних відносин, є спір члена чи колишнього члена юридичної особи з нею самою, пов`язаний з управлінням і діяльністю останньої.

У постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 338/667/19, провадження № 14-71цс20, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, визначаючи наявність юрисдикції господарського суду на підставі пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України слід враховувати, чи пов`язаний цей спір із виникненням, здійсненням або припиненням корпоративних прав, зокрема, права на участь в управлінні юридичною особою та в її діяльності. Корпоративні права характеризуються, зокрема, тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні юридичною особою й інші правоможності, передбачені законом і статутом (зазначене відповідає постановам Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/7554/18 (пункт 5.31), від 13 листопада 2019 року у справі № 146/616/15-ц (пункт 33).

Матеріали справи свідчать про те, що спір виник з правовідносин на підставі кредитного договору, тобто спірні правовідносини є цивільними, не мають ознак корпоративних, відповідач є фізичною особою без статусу підприємця, а тому і за предметним, і за суб`єктним критеріями спір слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Доводи ОСОБА_1  щодо того, що він направляв до суду клопотання про розгляд справи з викликом учасників справи, оскільки справа має для нього велике значення та є складною, однак йому безпідставно відмовлено, та у рішенні суду помилково вказано, що відповідного клопотання не було; що ухвала суду, якою відмовлено у розгляді справи з викликом учасників справи, йому не направлялась, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зазначена справа відповідно до вимог статті 274 ЦПК України є такою, що може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач, знаючи про те, що справа перебуває у провадженні суду, не був позбавлений можливості у встановлений судом строк подати відзив на позов, де викласти свої заперечення, надати докази на їх обґрунтування, однак таким правом не скористався. Таким чином, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження права відповідача жодним чином не порушував, враховуючи, що йому було відомо про це. Посилання у рішенні суду на те, що клопотань про розгляд справи з викликом учасників справи від відповідача не надходило, на правильність висновків суду по суті не вплинуло. Ухвала суду, якою відмовлено у розгляді справи з викликом учасників справи, направлялась відповідачу, що підтверджується копією супровідного листа (а. с. 34).

Посилання ОСОБА_1 на те, що матеріали справи не містять статуту кредитної спілки, відомостей про формування її майна, зокрема, за рахунок якого надані кредитні кошти її члену, судова колегія відхиляє, оскільки відповідачем не зазначено, які обставини, що входять до предмету доказування у справі, мали бути встановлені шляхом дослідження статуту кредитної спілки, та яким чином його ненадання впливає на вирішення спору.

Твердження відповідача щодо ненадання належних та допустимих доказів отримання коштів, взаєморозрахунків та розрахунку заборгованості спростовуються матеріалами справи, які містять копії видаткових касових ордерів, що свідчать про отримання ним коштів, розрахунок заборгованості. Крім того, ОСОБА_1 тричі за час дії кредитного договору вносились платежі на погашення кредиту, проти чого він не заперечував, та які враховані позивачем при визначенні суми боргу.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , з 137 465,75 грн до 123 832,18 грн.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позов Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» підлягає задоволенню частково, з ОСОБА_1 на користь кредитної спілки підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1857,44 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 також задоволено частково, відповідно з позивача на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 306,82 грн.

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1550,62 грн (1857,44-306,82), отже рішення суду у частині розподілу судового збору також підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року – змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Харківське ощадно-кредитне товариство» заборгованості за кредитним договором №ДКД-00037 від 27 червня 2018 року з 137 465,75 грн до 123 832,18 грн, яка складається з 85 000,00 грн – заборгованості за тілом кредиту, 35 031,63 грн – заборгованості зі сплати відсотків за правомірне користування кредитом у межах строку кредитування, 3800,55 грн – відсотків за неправомірне користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування з 28 червня 2019 року по 31 липня 2019 року та розмір стягнутого судового збору з 1921,00 грн до 1550,62 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.В. Маміна

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.