ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/702/20  Номер провадження 22-ц/814/830/21	Головуючий у 1-й інстанції Зіненко Ю. В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М., 
судді: Лобов О.А., Дорош А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Решетилівської міської ради про визнання відмови протиправною, зобов`язання переглянути заяву та надати згоду на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки,-
в с т а н о в и в :
       У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до до Решетилівської міської ради про визнання відмови протиправною, зобов`язання переглянути заяву та надати згоду на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10.07.2020 року вона звернулася до Решетилівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,10 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (біля земельної ділянки з кадастровим номером 5324255100:30:001:0040). У місячний строк відповідач заяву позивачки не розглянув, тому, на думку ОСОБА_1 , вона отримала мовчазну згоду на виготовлення проекту землеустрою за заявою від 10.07.2020. 
13.08.2020, позивачка звернулася до Решетилівської міської ради із заявою про обов`язковість надання письмового дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Рішенням Решетилівської міської ради від 14.08.2020 року позивачу відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Позивачка вважає, що нею виконані усі умови, визначені ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому відповідач безпідставно відмовив їй у наданні дозволу, посилаючись на невідповідність місця розташування земельної ділянки генеральному плану населеного пункту.
Позивач просить суд визнати протиправною відмову Решетилівської міської ради у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,10 га по АДРЕСА_1 (біля земельної ділянки з кадастровим номером 5324255100:30:001:0040); зобов`язати Решетилівську міську раду переглянути заяву ОСОБА_1 від 10.07.2020 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,10 га по АДРЕСА_1 (біля земельної ділянки з кадастровим номером 5324255100:30:001:0040) та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,10 га по АДРЕСА_1 (біля земельної ділянки з кадастровим номером 5324255100:30:001:0040).
Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 січня 2021 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Решетилівської міської ради про визнання відмови протиправною, зобов`язання переглянути заяву та надати згоду на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.
На виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України позивачу роз`яснено, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалу оскаржила ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, та направити справу для продовження розгляду до Решетилівського районного суду Полтавської області. Зазначає, що місцевий суд дійшов передчасного висновку про те, що вказана цивільна справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з таких підстав, визначених ст. 375 ЦПК України.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що підставою звернення до суду є рішення Решетилівської міської ради, яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову в цій справі є оскарження дій відповідача як суб`єкта владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції, а тому в силу вимог статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України спір має розглядатись у порядку адміністративного судочинства. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
У розумінні пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. 
За правилами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. 
Визначальною ознакою справи, яка має розглядатись у порядку адміністративної юрисдикції, є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. 
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. 
За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. 
Особа, зацікавлена в одержанні в користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Ці органи відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, передають у власність або користування такі земельні ділянки. 
За приписами частини шостої статті 123 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. 
Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду). А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки. 
Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання в користування земельної ділянки, за результатами розгляду якої ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. 
Конституційний Суд України у рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що:
- положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;
- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. 
Тобто якщо особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. 
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі №280/174/19 (провадження №14-509цс19)
У даній справі ОСОБА_1   звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки в користування. Її право не було реалізоване внаслідок відмови Решетилівської міської ради Полтавської області у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки генеральному плану населеного пункту..
Відмова в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сама по собі не є порушенням цивільного права позивача за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.
Отже ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки, а не за захистом наявного в неї майнового права на цю земельну ділянку.
Оскільки про наявність існуючого речового права позивача або інших осіб на земельну ділянку в позовній заяві не зазначено, судом існування такого права не встановлене, отже, суд першої інстанцій правильно застосовані норми права та правильно визначено, що цей судовий спір не має ознак приватноправового і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками місцевого суду.   
Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для її скасування колегією суддів не встановлено. 

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                                     В.М. Триголов

Судді:                                                                                        А.І. Дорош

                                                                                                  О. А. Лобов