ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/718/21 Справа № 201/2953/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Макарова М.О., Демченко Е.Л.
 
за участю секретаря судового засідання – Мазур Є.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року по цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -
ВСТАНОВИЛА:
       У березні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів. Посилаючись на норми ст. 22 ЦК України, ст. 224 ГК України, ст.157 ЗК України та водночас й на правила, що встановлені ст.1212 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_1 суму неотриманої орендної плати в розмірі 36367,86 грн., з ОСОБА_2 суму неотриманої орендної плати в розмірі 109103,60 грн.. Вирішити питання стосовно судових витрат (т. 1, а.с. 1-9).
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів — відмовлено (т.1, а.с.249-253).
       Не погоджуючись з рішенням суду, Дніпровська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Дніпровської міської ради (т. 1, а.с.255-266).
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Судом першої інстанції встановлено, що 14.06.2018 року Соборною районною у місті Дніпрі радою складено акт №29 перевірки дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядуванню контролю за використанням та охороною земель при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 19-23).
       По тексту вищевказаного акту зазначено, що у результаті перевірки встановлено, що на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 розташоване домоволодіння, яке належить на праві власності ОСОБА_2 (24/32 частини) та ОСОБА_1 (8/32 частин).                 Відповідно до процедури запиту до відкритих джерел не виявлено посилання на договір оренди, право власності, користування щодо вказаної земельної ділянки. Вивчивши наявні документи, провівши візуальне обстеження робоча група прийшла до висновку про наявність права власності на зазначене нерухоме майно, але в той же час, на відсутність належним чином оформлених документів на земельну ділянку, що є порушенням ст.ст. 125, 126 ЗК України, виходячи з чого, робоча група прийшла до висновку щодо необхідності складання даного акту, та направлення його на адресу департаменту по роботі з активами ДМР та комісії з визначення розміру збитків, заподіяних раді.
       Згідно актів №20 та №19 від 01 листопада 2018 року, складеного комісією з визначення розміру збитків, заподіяних міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок, сума заподіяних ОСОБА_1 збитків складає 40833,65 грн., ОСОБА_2 – 122500,96 грн. (т.1, а.с. 39-42).
       Рішенням виконавчого комітету ДМР №1249 від 18 грудня 2018 року було затверджено акти комісії з визначенням розміру збитків, заподіяних ДМР власниками землі та землекористувачам при використання земельних ділянок від 01 листопада 2018 року №№ 17,18,19,20,21,22,23,24 (т.1, а.с. 38).
       01 лютого 2019 року позивачем на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено вимоги щодо сплати збитків, заподіяних ДМР, які, як зазначає представник позивача виконані не були, та за інформацією департаменту економіки, фінансів та міського бюджету ДМР станом на 14 лютого 2019 року кошти до міського бюджету не надходили (т.1, а.с. 43-48).
       Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодних відомостей про наявність у земельної ділянки, за користування якою позивач бажає стягнути грошові кошти, її меж, а також відомостей про внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відсутність таких відомостей, виключає можливість використання цієї земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав та стягнення збитків та/або будь-яких інших платежів за її використання. Крім того, позивачем не надано доказів розроблення, погодження та затвердження нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки у визначеному законодавством порядку, що у свою чергу, є необхідним для визначення розміру неотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою. Відсутність витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку цієї земельної ділянки виключає можливість стягнення збитків та/або будь-яких інших платежів за використання земельної ділянки, площа якої, як зазначає позивач, є орієнтовною. Отже, суд зазначає, що позивачем безпідставно зроблено розрахунок, з якого є незрозумілим, звідки позивачем бралися вихідні дані для розрахунку недоотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою за відсутності визначення її меж.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
       Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований Земельним Кодексом України.
       Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 ЗК України) Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» ч.1 ст.141 ЗК України)
       Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
       Статтею 206 ЗК України та ст.2 Закону України «Про плату за землю» визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.
       Проте, враховуючи приписи ч.2 ст.120 ЗК України, суд погоджується з позицією представника відповідача, що не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.
       До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондиційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (ст. 1212-1214 ЦК України).
       Такі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018р. у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019р. у справі № 320/5877/17.
       Водночас, за змістом визначення, наведеного у ч.1 ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
       Положеннями ст. 76, 78, 81 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Відповідно до ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
       З приписів наведеної норми права вбачається, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
       Зазначені обставини, з урахуванням вимог ст.77 ЦПК України, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       В акті перевірки №29 від 14.06.2018р. зазначено, що орієнтовна площа земельної ділянки під будівлею складає 450 кв.м., вказаний орієнтовний розмір земельної ділянки використаний позивачем і в розрахунку ціни позову.
       Варто зазначити, що позовна заява з додатками не містить відомостей про внесення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , визначеної у акті обстеження від 14.06.2018р. до Державного земельного кадастру.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано жодних відомостей про наявність у земельної ділянки, за користування якою позивач бажає стягнути грошові кошти, її меж та визначення її точної фактичної площі, а також відомостей про внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. А відсутність таких відомостей, виключає можливість використання цієї земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав та стягнення збитків та/або будь-яких інших платежів за її використання.
       Відповідно до ст.3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
       Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (ч.1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі").
       Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.
       Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності КГС від 10.09.2018р. по справі № 920/739/17.
       Відповідно до ч.2 ст.20, ч.3 ст.23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
       З матеріалів справи вбачається, що позивачем самостійно визначений розмір зобов`язання за період з 07.03.2016р. по 01.11.2018р. на суму 145 471,46 грн шляхом арифметичного розрахунку.
       При цьому, позивачем не надано доказів розроблення, погодження та затвердження нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки у визначеному законодавством порядку, що у свою чергу, є необхідним для визначення розміру неотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою.
       Відсутність витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку цієї земельної ділянки виключає можливість стягнення збитків та/або будь-яких інших платежів за використання земельної ділянки, площа якої, як зазначає позивач, є орієнтовною.
       Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем безпідставно зроблено розрахунок, з якого є незрозумілим, звідки позивачем бралися вихідні дані для розрахунку недоотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою за відсутності визначення її меж.
       Доводи апеляційної скарги щодо правомірності розрахунку недоотриманої місцевим бюджетом орендної плати, спростовується вищевикладеним та суперечить висновками Верховного Суду зазначеному у постанові від 12.04.2019р. у справі № 922/981/18.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).        
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
       Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
       
       Судді: