ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       08 лютого 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 727/80/19
       Провадження №22-ц/822/80/21
 Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.                         
секретар – Собчук Я.І.
за участю: представника позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача – Бацей Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Чернівецької міської ради в особі державного реєстратора Карвацької Галини Федорівни про визнання факту порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов іпотечного договору та про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, головуючий у І-й інстанції – Смотрицький В.Г.,

                  ВСТАНОВИВ: 

У вересні 2019 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», Чернівецької міської ради в особі державного реєстратора Карвацької Г.Ф. про визнання факту порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов іпотечного договору та про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.
Обґрунтовувала свої вимоги тим, що 20 грудня 2018 року їй стало відомо, що АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 13 жовтня 2006 року звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Вказані дії здійснені відповідачами без її відома та з грубим порушенням як процедури вчинення реєстрації права власності, так і її прав та інтересів.
Вказувала на те, що 12 жовтня 2006 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № CVVPGA00000003, згідно з яким банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 12 жовтня 2006 року по 09 жовтня 2026 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 100 000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 30 000 доларів США на сплату страхових платежів.
В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором сторони уклали договір іпотеки № CVVPGA00000009 від 13 жовтня 2006 року, згідно з яким в забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме, відокремлені 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення за номером АДРЕСА_1 .
Зазначала, що в листопаді 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 13 жовтня 2006 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Відповідний запис №17304645 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03 листопада 2016 року державним реєстратором Чернівецької міської ради.
Посилалася на те, що вона не отримувала від іпотекодержателя письмової вимоги про усунення порушень, а тому АТ КБ «ПриватБанк» не міг надати державному реєстратору документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання такого іпотекодавцем.
Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.
Однак серед документів, які надані реєстратору для реєстрації права власності, відсутні документи, які підтверджують факт порушення умов кредитного договору та доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення таких порушень.
Крім того, АТ КБ «ПриватБанк», всупереч вимогам статті 37 Закону України «Про іпотеку», належним чином не здійснив оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Передача майна у власність АТ КБ «ПриватБанк» відбулась без належної оцінки, на підставі застарілих даних, без доступу оцінщика до об`єкту оцінки, не на замовлення власника чи за рішенням суду, а тому сумнівними є висновки суб`єкта оціночної діяльності в звіті про оцінку.
Також зазначала, що укладеним між сторонами договором іпотеки від 13 жовтня 2006 року визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки. З перелічених способів у договорі немає такого, який би давав право іпотекожержателю задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки саме у спосіб, який оскаржується. Укладаючи у 2006 році іпотечний договір, позивачка не узгоджувала з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а лише надавала згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.
Крім того, державним реєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення та при вчиненні реєстраційних дій не прийнято до уваги, що на спірне нерухоме майно накладено обтяження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Чернівецьким міським відділом державної виконавчої служби від 16 червня 2016 року, індексний номер 30078345. 
Просила визнати факт порушення АТ КБ «Приватбанк» умов іпотечного договору, а саме розділу щодо звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки, що призвело до порушення її права власності на об`єкт нерухомого майна: відокремлені 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення за номером АДРЕСА_1 ; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Карвацької Г.Ф. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер: 32243496 від 07 листопада 2016 року, за адресою: АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк», вилучивши запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №17304645 від 03.11.2016 року про реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Карвацької Г.Ф. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер:322496 від 07 листопада 2016 року, за адресою: АДРЕСА_1 за АТ КБ «Приватбанк», вилучивши запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №17304645 від 03 листопада 2016 року про реєстрацію права власності за АТ КБ «Приватбанк». 
На зазначене рішення суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що банком дотримано положення Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. При здійсненні державної реєстрації банком надано державному реєстратору всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації, підстави відмови у проведенні державної реєстрації на момент проведення реєстрації були відсутні. Витребування державним реєстратором додаткових документів, в тому числі оцінки майна на момент проведення державної реєстрації діючим законодавством не передбачено. 
Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що при реалізації іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки не було дотримано вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», зокрема АТ КБ «Приватбанк» не надано доказів направлення позивачці ОСОБА_2 письмової вимоги про усуненні порушення, а державним реєстратором Карвацькою Г.Ф. не надано доказів дотримання вимог пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень при здійсненні реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. 
Всупереч вимогам статті 37 ЗУ «Про іпотеку» АТ КБ «Приватбанк» не здійснив належним чином оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, тобто передача майна у власність АТ КБ «Приватбанк» відбулась без його належної оцінки. Державним реєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення та вчиненні реєстраційних дій не прийнято до уваги, що на належне позивачці ОСОБА_2 нерухоме майно накладено обтяження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Чернівецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 16 червня 2016 року, індексний номер 30078345. 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 12 жовтня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №CVVPGK00000009, згідно з п.1.1. якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 12 жовтня 2006 року по 09 жовтня 2026 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 100000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 30 000,00 доларів США на сплату страхових платежів.
В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором сторони уклали договір іпотеки №CVVPGK00000009 від 13 жовтня 2006 року, згідно з п.7 якого в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: відокремлені 50/100 (п`ятдесят сотих) ідеальних часток нежилого приміщення за номером - АДРЕСА_1 .
Також встановлено, що в листопаді 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 13 жовтня 2006 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Відповідний запис №17304645 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03 листопада 2016 року державним реєстратором Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. 
Відповідно до частини 1, 4 статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною 1 статті 35 Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Статтею 36 Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).
При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону № 898-IV).
У договорі іпотеки №CVVPGK00000009 від 13 жовтня 2006 року міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Встановлено, що державним реєстратором Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф 07 листопада 2016 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер: 32243496, за адресою: АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк». Відповідний запис було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву.
Частиною другою статті 18 цього Закону передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, щоб надати йому можливість усунути порушення і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року по справі №755/2030/19 та від 20 жовтня 2020 року по справі №569/7238/18.
Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту; завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем і боржником, якщо в є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вивозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
З огляду на викладене, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки тільки після направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення, та не усунення іпотекодавцем порушення у тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги, а державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, здійснюється державним реєстратором після надання доказів про направлення такої вимоги іпотекодавцю та завершення тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» було надіслано позивачці ОСОБА_2 повідомлення від 21 липня 2016 року (т.1 а.с.249), а не вимогу про усунення порушення, як передбачено пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Разом з тим, направлене банком повідомлення на адресу ОСОБА_2 не відповідає вимогам частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки не містить вимог про усунення порушень та змісту порушених зобов`язань.
Згідно з письмовим повідомленням від 21 липня 2016 року ОСОБА_2 повідомлено про те, що на підставі пункту 27 договору іпотеки, статті 38 Закону України «Про іпотеку» банк має намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу предмета іпотеки, і на протязі 30 денного строку з дня отримання повідомлення вона має право заявити про свій намір купити предмет іпотеки. 
Вимоги про усунення порушення та сплату простроченої заборгованості за кредитним договором повідомлення від 21 липня 2016 року не містить.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вручення Банком вимоги про усунення порушення.
На підставі частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За змістом частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Факт надіслання позивачці ОСОБА_2 саме повідомлення, а не вимоги, підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , копією списку № 2558 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих поданих з Чернівці-2, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який 11 серпня 2016 року отримала дочка позивачки. Опис вкладення до листа представником АТ КБ «ПриватБанк» не надано.
Отже, вищенаведеним спростовуються доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що ОСОБА_2 отримала вимогу про усунення порушення, яка б відповідала вимогам Закону, оскільки належних та допустимих доказів факту отримання такої вимоги апелянтом не надано.
Частиною 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі – Закону) унормовано, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.
Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону).
Згідно з пунктами 1, 6 статті 9 Закону методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.
Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.
Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.
Так, згідно з приписами пункту 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, під час якого здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка, визначення бази оцінки та подання замовнику істотних умов для укладення договору на проведення оцінки.
У пункті 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» закріплено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).
Крім того, статтею 11 Закону визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.
Разом з цим, пунктом 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.
Так, відповідачем долучено до справи висновок про вартість майна від 30 вересня 2016 року, виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , відповідно до якого вартість нежитлового приміщення загальною площею 455,10 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , складає 3 332 900 грн. Однак матеріали справи не містять доказів отримання оцінювачем необхідної та достовірної інформації щодо вказаного нежитлового приміщення для проведення оцінки.
У висновку про вартість об`єкту оцінки від 30 вересня 2016 року оцінювачем не наведено відповідних пояснень про неможливість особистого огляду об`єкта дослідження, не зазначені обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду, що є порушенням пункту 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та пунктів 1, 6 статті 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справі №211/2171/15-ц.
Відповідно до реєстраційної справи державному реєстратору під час вчинення реєстраційних дій не було надано висновок про вартість майна від 30 вересня 2016 року, інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, відсутня.
       Державним реєстратором Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф 07 листопада 2016 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер: 32243496, за адресою: АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк».
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з положеннями якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та цим Порядком (пункти 6, 7).
Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.
У постанові Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі № 21-121а15 зроблено висновок, що «наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа № 21-357а14)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 (провадження № 14-100цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На час вчинення вказаної державної реєстрації в реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяження були зареєстровані обтяження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , накладені Чернівецьким міським відділом ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16 червня 2016 року, серія та номер:51454957, що підтверджується Інофрмацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1, а.с. 32), а тому державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій до зняття такого обтяження.
Не заслуговують на увагу посилання апелянта на п.7 ч. 4 ст. 24 Закону України "Про іпотеку", оскільки на час прийняття державним реєстратором Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф 07 листопада 2016 рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер: 32243496, за адресою: АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк», така норма у Закону України "Про іпотеку" була відсутня, частину 4 статті 24 Закону України "Про іпотеку" доповнено пунктом 7 згідно із Законом № 2478-VIII від 03 липня 2018 року.
Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2020 року - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 лютого 2021 року.

 Головуючий                                                І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                         Н.К. Височанька 

                                                               І.Н. Лисак