Постанова
Іменем України 
18 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 642/233/17
провадження № 51-2724 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року у кримінальному провадженні № 12014220510000599 від 17 березня 2014 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до засудженого ОСОБА_7 задоволено частково.
Ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 10000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 17 березня 2014 року приблизно о 09:55, перебуваючи на території автомобільної стоянки ринку «Казка» на вул. Єлізарова, 2-А у м. Харкові, у ході сварки на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, завдав потерпілому ОСОБА_8 одного удару кулаком правої руки в праву частину обличчя, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року апеляційні скарги прокурора та захисника задоволено частково, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено, а обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено від призначеного покарання.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить перевірити постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення в касаційному порядку. При цьому вказує на відсутність у матеріалах кримінального провадження достатньої кількості належних та допустимих доказів, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Захисник також зазначає, що підтримання державного обвинувачення в місцевому суді здійснювалось неуповноваженим прокурором, оскільки повідомлення про призначення групи прокурорів та постанова про призначення групи прокурорів не містять підпису уповноваженої особи, а тому прокурор ОСОБА_9 , який брав участь у суді першої інстанції, відповідно до вимог ст. 37 КПК України не мав права здійснювати повноваження прокурора в даному кримінальному провадженні. 
Крім того, захисник ОСОБА_6 стверджує, що місцевий суд, ухвалюючи вирок, належним чином не дослідив обвинувального акта, не перевірив його на відповідність вимогам ст. 291 КПК України та, як наслідок, залишив поза увагою те, що викладення фактичних обставин кримінального правопорушення здійснено поверхнево, не конкретно, без повного розкриття об`єктивної та суб`єктивної сторін злочину. 
Разом з тим захисник посилається на те, що місцевий суд не надав належної правової оцінки показанням потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та не врахував, що зазначені особи конкретно не вказували на ОСОБА_7 як на особу, яка заподіяла потерпілому тілесні ушкодження.
Одночасно захисник ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі вказує на незаконність та недопустимість протоколів пред`явлення для впізнання за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 , посилаючись на те, що такі слідчі дії було проведено з порушенням вимог процесуального закону.
Також, на переконання захисника, місцевим судом не було встановлено, чи перебували тілесні ушкодження, заподіяні ОСОБА_8 , у причинному зв`язку з подією за участю ОСОБА_7 .
Крім того, у своїй касаційній скарзі захисник вказує, що місцевий суд, ухвалюючи вирок, порушив вимоги п. 3 ч. 2 ст. 374 КПК України, оскільки у змісті судового рішення не зазначено номера кримінального провадження.
Разом з тим захисник стверджує, що місцевим судом безпідставно не було враховано надані стороною обвинувачення дані операторів мобільного зв`язку про вхідні та вихідні дзвінки з мобільного телефону ОСОБА_7 , відповідно до яких засуджений 17 березня 2014 року о 09:55 не перебував на території автомобільної стоянки на АДРЕСА_2 , де було заподіяно тілесні ушкодження потерпілому.
Також захисник у своїй касаційній скарзі вказує на необхідність скасування арешту автомобіля ОСОБА_7 , який було накладено з метою забезпечення цивільного позову, посилаючись на те, що наразі відпала доцільність арешту цього майна, оскільки ухвалою апеляційного суду засудженого було звільнено від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.
При цьому захисник зазначає, що апеляційний суд, постановляючи ухвалу, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо порушень, допущених у ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, та, як наслідок, прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив рішення суду апеляційної інстанції стосовно засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а подану касаційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначених у пунктах 1, 2 ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–413 КПК України. 
У касаційній скарзі захисник вказує на незаконність вироку місцевого та ухвали апеляційного судів, вважає, що ці рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який з-поміж іншого вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка 17 березня 2014 року заподіяла йому тілесні ушкодження; показаннями свідка ОСОБА_10 , яка була очевидцем інциденту між обвинуваченим та потерпілим і зазначила, що саме ОСОБА_7 завдав ОСОБА_8 одного удару в обличчя. Разом з тим судом також було враховано показання й інших свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 .
Крім того, місцевий суд дослідив як доказ винуватості ОСОБА_7 фактичні дані, що містяться у: проколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 грудня 2014 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 , відповідно до яких зазначені особи впізнали ОСОБА_7 як чоловіка, котрий заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, та протоколі слідчого експерименту від 18 грудня 2014 року. Судом також досліджено дані, що містяться у висновку судово-медичної експертизи від 25 грудня 2014 року № 1198-А/14, висновку судово-медичної експертизи від 07 травня 2015 року № 284-А/14, та інші докази, досліджені судом, які наведені у вироку і у своїй сукупності переконливо спростовують доводи захисника про необхідність закриття кримінального провадження відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Таким чином, у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, і з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Разом з тим, досліджуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів не встановила порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, як не встановила і підстав для визнання доказів недопустимими. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
На переконання колегії суддів, дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, кваліфіковано правильно, а посилання захисника на відсутність достатніх доказів для доведення винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Що стосується доводів захисника про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між наявними у потерпілого тілесними ушкодженнями та інцидентом за участю  ОСОБА_7 , то Суд вважає їх необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження висновками судово-медичних експертиз, згідно з якими тілесні ушкодження, наявні у потерпілого ОСОБА_8 , утворилися в строк і за обставин, вказаних ним при огляді, а саме 17 березня 2014 року в ході конфлікту з обвинуваченим.
З приводу доводів у касаційній скарзі сторони захисту про ненадання місцевим судом належної правової оцінки показанням потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які, на переконання захисника, не вказували на ОСОБА_7 як на особу, яка заподіяла потерпілому тілесні ушкодження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У ході касаційного розгляду Суд установив, що здобуті у кримінальному провадженні докази, показання потерпілого та свідків були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в судових рішеннях.
Так, за матеріалами кримінального провадження, місцевий суд з метою встановлення усіх обставин вчинення злочину допитав потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 і ОСОБА_14 щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями яких вони були.
Показання осіб, допитаних у ході судового розгляду, місцевий суд взяв до уваги та поклав в основу свого рішення, посилаючись на те, що вони є логічними, послідовними, обґрунтованими та узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження. 
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит свідків та потерпілого проведено з дотриманням положень статей 352, 353 КПК України.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника в цій частині, оскільки в ході касаційного розгляду процесуальних порушень порядку дослідження місцевим судом доказів (показань) встановлено не було, а вирішення питання достовірності того чи іншого доказу або здійснення переоцінки доказів, здобутих судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог ст. 433 КПК України до компетенції суду касаційної інстанції не входить. Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами, які встановлено судами попередніх інстанцій.
Що стосується доводів захисника про недопустимість як доказів протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 грудня 2014 року за участю потерпілого та свідка, то, на думку колегії суддів, вони є непереконливими.
Так, місцевий суд належним чином дослідив, перевірив та надав оцінку таким доказам, як протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 грудня 2014 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 грудня 2014 року за участю свідка ОСОБА_11 , при цьому визнав їх належними та допустимими.
Суд апеляційної інстанції під час дослідження матеріалів кримінального провадження та перевірки вироку місцевого суду в цій частині порушень вимог статей 104–107, 223, 228 КПК України не встановив.
Таких порушень не встановлено і під час касаційного розгляду. За таких обставин підстав вважати недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за участю потерпілого та свідка, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Переглядаючи доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності вироку місцевого суду вимогам процесуального закону, що полягає у відсутності в рішенні суду номера кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Пунктом 3 ч. 2 ст. 374 КПК України передбачено, що у вступній частині вироку має бути зазначено найменування (номер) кримінального провадження.
Порушення вимог вищевказаної норми процесуального закону, на яке посилається захисник, має місце, однак у силу вимог ст. 412 КПК України колегія суддів не вважає його таким, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За таких обставин колегія суддів вважає, що порушення місцевим судом вимог п. 3 ч. 2 ст. 374 КПК України у даному конкретному випадку не є істотним, саме собою не впливає на правильність установлених судом обставин та не може бути підставою для скасування по суті правильного судового рішення.
На переконання Суду, неспроможними є й доводи касаційної скарги захисника щодо неврахування та ненадання місцевим судом належної оцінки даним, що були надані операторами мобільного зв`язку про вхідні та вихідні дзвінки з телефону засудженого, які, на думку сторони захисту, спростовують той факт, що ОСОБА_7 17 березня 2014 року о 09:55 перебував на території автомобільної стоянки на АДРЕСА_2 , де саме і було заподіяно тілесні ушкодження потерпілому.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд у мотивувальній частині обвинувального вироку вказав, що даний доказ не спростовує та не підтверджує причетності ОСОБА_7 до вчиненого злочину. Крім того, судом також було зазначено, що ні стороною захисту, ні стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме цей телефон перебував у користуванні обвинуваченого, а тому вищезазначену інформацію від мобільних операторів судом першої інстанції в основу свого рішення покладено не було. 
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині.
Посилання захисника на те, що місцевий суд, ухвалюючи вирок, належним чином не перевірив обвинувальний акт на відповідність вимогам ст. 291 КПК України та не врахував, що викладення фактичних обставин кримінального правопорушення здійснено поверхнево, не конкретно та без повного розкриття об`єктивної та суб`єктивної сторін злочину, колегія суддів вважає надуманими та безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, ухвалюючи вирок відповідно до положень ст. 374 КПК України, встановив, що обвинувальний акт повною мірою відповідає вимогам ст. 291 КПК України, в ньому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказані дані про час, місце, спосіб вчинення злочину, форму вини, вид і розмір завданої кримінальним правопорушенням шкоди, розмір процесуальних витрат, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, та достатньо повно сформульовано обвинувачення відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 122 КК України.
У свою чергу апеляційний суд, переглядаючи вирок, не знайшов підстав для задоволення вимог апеляційної скарги сторони захисту в частині необґрунтованості формулювання обвинувачення.
Перевіряючи матеріали кримінального провадження в касаційному порядку, Судом не було встановлено зазначених у касаційній скарзі порушень щодо невідповідності обвинувального акта вимогам кримінального процесуального законодавства.
Твердження захисника про те, що прокурор ОСОБА_9 безпідставно та незаконно здійснював повноваження прокурора в даному кримінальному провадженні, оскільки повідомлення про призначення групи прокурорів та постанова про призначення групи прокурорів, які наявні в матеріалах справи, не мають підпису уповноваженої особи, на думку Суду, є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.
У ході касаційного розгляду Судом встановлено, що в матеріалах кримінального провадження містяться завірені ксерокопії повідомлення про призначення групи прокурорів від 03 листопада 2016 року та постанова про призначення групи прокурорів від 03 листопада 2016 року, які належним чином оформлені, підписані керівником та містять усі необхідні дані згідно з приписами процесуального закону                  (т. 1, арк. провадж. 42, 43). Крім того, в матеріалах провадження, також наявний оригінал постанови про зміну групи прокурорів, згідно з якою старшим групи було призначено прокурора ОСОБА_9 (т. 1, арк. провадж. 109).
Урахувавши вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор ОСОБА_9 мав законні підстави здійснювати повноваження прокурора в даному кримінальному провадженні, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.
Що стосується доводів захисника про необхідність скасування арешту, накладеного на автомобіль ОСОБА_7 з метою забезпечення цивільного позову, у зв`язку із звільненням засудженого від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
При цьому вказаною нормою визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Пунктом 4 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року було задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль ОСОБА_7 з метою забезпечення цивільного позову. При цьому учасниками кримінального провадження вказану ухвалу оскаржено не було.
Місцевий суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольнив частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 та ухвалив стягнути із ОСОБА_7 на користь потерпілого 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про скасування арешту, накладеного на його автомобіль. При цьому суд аргументував свої висновки тим, що вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2020 року ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та задоволено заявлені в даному кримінальному провадженні цивільні позови. Разом з тим суд зазначив, що арешт на майно обвинуваченого було накладено обґрунтовано, а мотивованих підстав для його скасування заявник не навів та судом встановлено не було.
Апеляційний суд за результатами розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку постановив змінити вирок суду першої інстанції та звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України. При цьому рішення місцевого суду в частині вирішення цивільного позову суд апеляційної інстанції залишив без зміни.
За таких обставин, ураховуючи те, що арешт на майно засудженого ОСОБА_7 було накладено саме з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, питання цивільного позову вирішено вироком місцевого суду, який вступив у законну силу, а матеріали кримінального провадження не містять даних про виконання цивільного позову, колегія суддів не убачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника в частині скасування арешту, накладеного на автомобіль засудженого. 
Крім того, звільнення особи від призначеного покарання на підставах, передбачених                   ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, не є реабілітуючою обставиною та не звільняє особу від виконання обов`язків, покладених внаслідок вирішення цивільного позову.
У ході касаційного розгляду колегія суддів встановила, що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах захисника та прокурора доводам, ретельно їх перевірив та обґрунтовано задовольнив частково, звільнивши ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а в решті оскаржуване в апеляційному порядку судове рішення залишив без зміни. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів суд не встановив.
На думку колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, не містять посилань на порушення судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення,  а ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 – без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                    ОСОБА_3