Постанова
Іменем України
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 361/518/18
провадження № 61-4989св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,  
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
відповідач (третя особа за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня                         2019 року у складі судді Петришин Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у складі колегії суддів:                 Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, що знаходяться на                             АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим будинком та земельною ділянкою, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй у порядку спадкування після смерті матері на праві власності належить вищезазначений будинок, у якому також зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .  Проте з 2015 року ОСОБА_4 , а з 2016 року  - ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживають. Крім того, останній привів будинок до нежилого стану, демонтував котел, батареї, вирвав трубу водопостачання та водовідведення, пошкодив електропроводку, зняв розетки та насосну станцію. 
Зазначала, що відповідачі не є членами її сім`ї та ніколи не були ними, у зв`язку зі смертю колишнього власника будинку є такими, що втратили право користування спірним житлом. 
Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у належному їй на праві власності будинку перешкоджає їй у здійсненні прав щодо вільного користування, володіння та розпорядження майном, просила позов задовольнити.
У березні 2018 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов, у якому просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні будинком на АДРЕСА_1 шляхом її вселення з малолітньою донькою ОСОБА_6 та передати ключі від нього.
На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що у зазначеному будинку вона зареєстрована з дня народження та проживала там із братом                   ОСОБА_3 , батьком ОСОБА_7 та бабусею                       ОСОБА_8 , яка була його власником. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її та ОСОБА_3 батько - ОСОБА_7 .
Після смерті ОСОБА_8 у 2015 року будинок за заповітом успадкувала її дочка ОСОБА_1 та з цього часу почала чинити перешкоди у користуванні спірним майном, створювати умови, які унеможливили їх спільне проживання, внаслідок чого вона                  ( ОСОБА_4 ) змушена була залишити будинок, в якому постійно проживала та зареєстрована на законних підставах з часу свого народження, та винаймати квартиру. 
Посилаючись на те, що цей будинок є єдиним її житлом, а зміна власника не є підставою для втрати права користування житлом, просила позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від                                24 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив із того, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, а тому наявні передбачені законом підстави для усунення перешкод у користуванні позивачу власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня                      2019 року залишено без змін. 
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та зазначив, що право  користування чужим майном (сервітут) у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як онуків колишнього власника будинку, виникло відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, а тому припинення вказаного права здійснюється відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Оскільки відповідачі користувались спірним будинком зі згоди               ОСОБА_8 під час дії сервітуту, а на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, тому припинилось і право користування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 чужим будинком і вони повинні його звільнити.
Враховуючи, що позивач на даний час є власником спірного житлового будинку, відповідачі не є членами її сім`ї, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12 березня 2020 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/4373/16-ц (пункт 1 частини 2 статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичні обставини справи, оскільки судом було без жодних правових підстав відмовлено у задоволенні клопотання щодо закриття провадження у цивільній справі, судом не взято до уваги покази свідків (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Застосовуючи правову позицію Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14, суди не врахували постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц,  згідно з висновками якої не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили  
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 361/518/18 та витребувано матеріали справи з Броварського міськрайонного суду Київської області справу.
Зупинено виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року справу № 361/518/18 призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 вересня 2016 року державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 .
У зазначеному будинку з 03 липня 1996 року зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , а з 05 січня 1998 року - ОСОБА_2 
Відповідачі вселились та зареєстровані в спірному житловому приміщенні з дозволу попереднього власника будинку ОСОБА_8 (матері позивачки та бабусі відповідачів), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як члени її сім`ї.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі                          № 569/4373/16-ц (пункт 1 частини 2 статті 389 ЦПК України), а також порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичні обставини справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Предметом спору у даній справі є вимоги власника житлового будинку про визнання такими, що втратили право користування цим будинком членів сім`ї попереднього власника, які проживають та зареєстровані в ньому.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи даний спір та застосовуючи правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, виходили з того, що права відповідачів були похідними від прав попереднього власника будинку, тому з припиненням права власності на цей будинок у зв`язку зі смертю ОСОБА_8 , припинилося й право на користування житлом у відповідачів. 
З такими висновками судів погодитися не можна, виходячи з такого.
Встановлено, що відповідачі за первісним позовом набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї                           ОСОБА_8 - колишнього власника спірного будинку. У подальшому право власності на житло набула ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та                         статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), на яку, зокрема, посилається заявник у касаційній скарзі, зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Суди встановили, що позивачка за первісним позовом є власником спірного житлового будинку, відповідачі спільним побутом із нею не пов`язані.
Разом із цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, по суті, виходив лише з одного факту, що ОСОБА_1 є новим власником житлового будинку, а відповідачі не є членами її сім`ї й мали похідне право на проживання від прав колишнього власника.
Між тим, як установлено судами, позивачка за первісним позовом, яка є власником спірного житлового будинку, отримуючи його у спадщину від своєї матері ОСОБА_8 , була обізнана щодо проживання у ньому своїх племінників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останні тривалий час - з 90-х років проживають у спірному будинку, у тому числі із дозволу попереднього власника, іншого житла не мають, що дає підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції.
За таких обставин підстави касаційного оскарження знайшли своє підтвердження й колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги, про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права.
Зважаючи на встановлені обставини, з урахуванням зазначених правових висновків та положень норм матеріального права, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права на спірне житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом, немає.
Оскільки суди під час розгляду справи встановили, що ОСОБА_4 фактично на даний час у спірному будинку не проживає, зокрема, згідно з актом від 19 лютого 2019 року, складеним депутатом Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області Нестеренко Т. В. у присутності свідків та дільничного офіцера, не має можливості потрапити до нього через змінені вхідні замки в дверях, та, враховуючи те, що ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , що, у свою чергу, також свідчить про те, що вона чинить останній перешкоди у користуванні належній їй власністю, тому вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення підлягають задоволенню. 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Згідно з частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та про задоволення зустрічного позову  ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від                                24 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від                           12 лютого 2020 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання такими, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про вселення та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 будинком   АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 з малолітньою донькою  ОСОБА_6 до будинку АДРЕСА_1 та передати ключі від нього.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                  М. Є. Червинська
 
Судді:                                                              С. Ю. Бурлаков
  
                                                                          В. С. Жданова
 
                                                                          А. Ю. Зайцев
 
                                                                          Є. В. Коротенко