Справа № 347/877/20 
Провадження № 22-ц/4808/125/21 
Головуючий у 1 інстанції Крилюк  М. І. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
               за участю секретаря                        Мельник О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду в складі судді Крилюк М.І., ухвалене 21 жовтня 2020 року в м. Косові Івано-Франківської області, за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Відшкодування», про повернення безпідставно набутого майна,
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі-МТСБУ) звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування», про повернення безпідставно набутого майна.
Позов обґрунтовано тим, що 29 вересня 2016 року  ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Skoda Octavia А-5», державний номерний знак НОМЕР_1 , на ділянці автодороги Р 24, сполучення Татарів-Кам`янець-Подільський в напрямку м. Косів допустив порушення правил дорожнього руху, внаслідок чого трапилась дорожньо-транспортна пригода. У результаті ДТП пасажирка ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження. Вироком Косівського районного суду ОСОБА_2 визнано винним за частиною 2 статті 286 КК України. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність не була застрахована. На підставі нотаріально посвідченої довіреності представник потерпілої - ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» 07 червня 2017 року подало заяву про виплату страхового відшкодування відповідно до статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно наданих потерпілою та її представником документів МТСБУ 03 жовтня 2019 року було прийнято рішення про виплату потерпілій особі відшкодування у розмірі 135 093,37 грн. Реалізуючи своє право регресу, передбачене частиною 2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ надіслало на адресу ОСОБА_2 лист щодо добровільного відшкодування виплаченої суми. У заяві від 23 жовтня 2019 року останній повідомив бюро про самостійне відшкодування відповідачу шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 140 000,00 грн. Посилаючись на подвійне відшкодування заподіяної шкоди, що суперечить чинному законодавству, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 безпідставно набуте майно - кошти в розмірі 135 093,37 грн.
Рішенням Косівського районного суду від 21 жовтня 2020 року позов Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено. Стягнуто на його користь з ОСОБА_1 безпідставно набуте майно, а саме кошти в розмірі 135 093,37 грн та судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 05 жовтня 2018 року ОСОБА_2 як винуватцем дорожньо-транспортної пригоди відшкодовано повністю завдану відповідачці шкоду. З огляду на це були відсутні підстави для виплати потерпілій особі відшкодування у розмірі 135 093,37 грн, що тим самим призвело до безпідставного набуття нею цих грошових коштів. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову МТСБУ відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що системний аналіз пункту 22.1. статті 22, пункту 24.1 статі 24, абзацу 1 статті 25, пункт 26.2, пунктів 36.1, 36.3 статті 36, статей 37, 38, підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в сукупності із положеннями статей 11, 509, 511, 544, 1187, 1191, 1194, 1195 ЦК України щодо зобов`язань та відшкодування шкоди дозволяє стверджувати про різну природу виникнення деліктного зобов`язання і зобов`язання виплатити страхове відшкодування (здійснити регламентну виплату) і, як наслідок - існування двох різних видів зобов`язань. Добровільна компенсація винуватцем ДТП коштів безпосередньо потерпілому не може бути підставою для відмови у здійсненні виплати саме страхового відшкодування. А тому виплачені позивачем кошти правомірно набуті нею на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і не можуть вважатись безпідставно набутими. 
Не враховано місцевим судом і висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі 444/1767/16-ц.
Поза увагою суду залишена і та обставина, що позивачем не доведено, що сума 140000,00 грн передана їй ОСОБА_2 на відшкодування всієї шкоди, завданої внаслідок ДТП. Як і співвідношення моральної та матеріальної шкоди в межах цієї суми. 
Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду. 
Представник Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_1 та представник ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. При цьому відповідачка і представник третьої особи подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. 
Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явились, оскільки відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , керуючи 29 вересня 2016 року транспортним засобом «Skoda Octavia А-5», державний номерний знак НОМЕР_1 , на ділянці автодороги Р 24, сполучення Татарів-Кам`янець-Подільський в напрямку м. Косів допустив порушення правил дорожнього руху, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода. В результаті цієї пригоди пасажирка ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Вироком Косівського районного суду від 12 березня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та призначено покарання у вигляді 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 рік. На підставі частини 2 статті 86 КК України, пункту в статті 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» його звільнено від відбування покарання (а.с.7-8).
На момент настання цієї пригоди цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП не була застрахована.
У липні 2017 року ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах ОСОБА_1 подало заяву до МТСБУ про виплату страхового відшкодування відповідно до статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.10-11,14).
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Зак приписами пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим.
Згідно з пунктом 24.1 статті 24 вказаного закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
За змістом положень статті 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.
У силу пунктів 26.1 та 26.2 статті 26 цього закону шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. 
Згідно із підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу,який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону (пункт 38.2. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
На підставі наданих відповідачем та її уповноваженим представником документів МТСБУ 02 жовтня 2019 року прийняло рішення про виплату ОСОБА_1 135 093,37 грн за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди. З них: 76 852,12 грн - витрати на лікування, 6 041,25 грн - шкода, пов`язана із тимчасовою втратою працездатності та 52 200,00 грн - шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності (а.с.85, 86, 88, 89). Вказана сума 03 жовтня 2019 року була перерахована потерпілій і нею не оспорювалась (а.с.91).
Листом № 3.1-5/32273 від 03 жовтня 2019 року МТСБУ повідомило ОСОБА_2 про необхідність добровільного відшкодування бюро в порядку регресу завданої шкоди у розмірі 135 093,37 грн, оскільки останній здійснив регламентну виплату цієї суми ОСОБА_1 (а.с.92). Разом з тим, як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 від 23 жовтня 2019 року він ще 05 жовтня 2018 року самостійно добровільно відшкодував потерпілій 140 000,00 грн за завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тяжкі тілесні ушкодження. У зв`язку з чим остання склала розписку та надала суду відповідну заяву, якою підтвердила цей факт, а також відсутність щодо нього як винуватця дорожньо-транспортної пригоди будь-яких претензій майнового чи морального характеру (а.с. 93, 94, 95).
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) відбулося за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Враховуючи, що станом на день виплати позивачем страхового відшкодування (регламентної виплати) винуватцем дорожньо-транспортної пригоди було відшкодовано ОСОБА_1 повністю завдану шкоду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з неї на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України135093,37 грн як безпідставно набутого майна. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відшкодована ОСОБА_2 сума не покриває всієї шкоди, завданої внаслідок ДТП не заслуговує на увагу, оскільки спростовується змістом розписки та заяви, в яких вона підтвердила факт відшкодування винуватцем ДТП матеріальної та моральної шкоди. 
Не спроможними є і посилання апелянтки щодо неврахування місцевим судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі 444/1767/16-ц. Так, у вказаній справі оскаржувалась відмова страховика у виплаті страхового відшкодування, зокрема, відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України. А в даній справі страховиком витребовується за вимогами статі 1212 ЦК України від потерпілої виплачена їй регламентна виплата у зв`язку із добровільним відшкодуванням шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди. Тобто правовідносини в обидвох справах є різними.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 21 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
       
Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 25 січня 2021 року