Ухвала
Іменем України 
14 січня 2021 року
м. Київ
справа № 574/742/19
провадження № 51 - 130 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від                           26 жовтня 2020 року,
встановив:
Завироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня                                 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185Кримінального кодексу України                           (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і долі речових доказів.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 19 лютого                              2019 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у будинку АДРЕСА_1 таємно, повторно викрав належне                      потерпілій ОСОБА_6 майно загальною вартістю 3178, 85 грн.
28 лютого 2019 року близько 21:00 ОСОБА_5 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою із особою, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), проник до гаражу та літньої кухні, які розташовані навпроти будинку АДРЕСА_2 таємно, повторно викрав майно потерпілої ОСОБА_7 загальною вартістю 2664,26 грн.
Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_5 за попередньою змовою із особою, кримінальне провадження щодо якої закритона підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК,                             28 лютого 2019 року близько 22:00 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проник до літньої кухні, яка розташована на території домогосподарства, що знаходиться у АДРЕСА_3 ) таємно, повторно викрав майно потерпілої ОСОБА_8 загальною вартістю 1186 грн.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 26 жовтня2020 року вирок щодо                        ОСОБА_5 залишено без зміни. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів і особі засудженого внаслідок суворості. На його думку, суди належнимчином не врахували обставин, що пом`якшують покарання. Крім того, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону вважає те, що апеляційний суд не звернув уваги на його доводи про застосування до його підзахисного такого виду покарання, як обмеження волі, як наслідок, не надав їм належної правової оцінки в ухвалі.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла такого переконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні  кримінальнихправопорушень, за якійого засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 3                   ст. 185КК  захисником не оспорюється.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Що стосується доводів захисника про явну несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання, то вони є необґрунтованими.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом  видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Разом з тим, переконливих доводів про необхідність призначення засудженому покарання у виді обмеження волі замість покарання у виді позбавлення волі, призначеного ОСОБА_5 судом першої інстанції, у касаційній скарзі не наведено, як і не аргументовано, що покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки є явно несправедливим внаслідок суворості. 
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, який раніше судимий, не працює, обставини, які пом`якшують покарання – щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, повне відшкодування завданих збитків, а також обставини, які обтяжують покарання – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецедив злочинів. Крім того, судом взято до уваги досудову доповідь органу пробації, з якої слідує, що застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку ОСОБА_5 з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції. 
З урахуванням наведеного, місцевий суд призначив засудженому покарання в межах санкції статті за злочини, за які його засуджено, та не встановив підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом із застосуванням положень ст. 69 КК та звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги у частині суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, беручи до уваги тяжкість вчиненого злочину, зміст і обсяг протиправних діянь ОСОБА_5 , враховуючи мету покарання, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, адже наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного засудженому покарання, не спростовують висновків обох судів та не містять переконливих доводів, які б поставили під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, судом касаційної інстанції також не встановлено.
Відповідно до положень кримінального процесуального закону суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_9                                                ОСОБА_2                                                ОСОБА_3