ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 лютого 2021 року 	м. Дніпро	справа № 208/6726/17 (2а/208/346/17)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 10 жовтня 2018 року у справі №208/6726/17 (2а/208/346/17) за позовом   ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та спонукання до вчинення дій,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до   Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області   в якому просив  визнати протиправним рішення відповідача № 57 від 25 жовтня 2017 року про відмову в поновленні пенсії за віком; зобов`язати відповідача витребувати або відновити пенсійну справу, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни. 
Рішенням  Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 10 жовтня 2018 р. у справі № 208/6726/17 (2а/208/346/17) в задоволенні адміністративного позову    ОСОБА_1  до  Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та спонукання до вчинення дій - відмовлено. 
Рішення суду мотивовано порушенням позивачем порядку звернення до пенсійного органу з заявою про поновлення виплати пенсії.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1  подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 10 жовтня 2018 р. у справі № 208/6726/17 (2а/208/346/17), як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги по суті повторюють обґрунтування заявлених позовних вимог.  Позивач зазначає, що рішення про відмову в задоволенні позову мотивовано іншими обставинами, ніж ті, які покладені відповідачем в основу рішення про відмову в поновленні пенсії, тоді як судом мають досліджуватися та оцінюватися саме мотиви, із яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про поновлення виплати пенсії.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 отримував пенсію за віком, перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Миколаєві.
В листопаді 2001 року позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, взятий на консульський облік в посольстві України в Ізраїлі. З цього часу позивачу  припинено виплату пенсії на підставі статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
20 жовтня 2017 р. позивач через представника звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати та перерахунку пенсії за віком, надавши  копії довіреності, паспорта, пенсійного посвідчення, картки платника податків, копії трудової книжки.
Рішенням № 57 Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 25.10.2017 р. відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії на підставі заяви, наданої представником за довіреністю ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що заява поновлення пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію.
Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Право на пенсійне забезпечення  в Україні є конституційним правом громадянина України (ст.46 Конституції України).
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Отже, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.           
У відповідності до ч.ч.3, 4 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають  за  її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться  у цьому  Законі, то  застосовуються правила,  встановлені цими договорами (угодами).
Згідно п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне  страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Рішенням Конституційного Суду України зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно до конституційних принципі, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або окремі їх положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.
Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що з 07.10.2009 порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.
Встановленні у справі фактичні обставини свідчать, що виплата позивачеві пенсії з листопада 2001 у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон припинена на підставі положень Закону, які були визнані неконституційними.
Також, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.
Особа, яка має право на виплату пенсії та здійснила визначені законом дії на реалізацію свого права щодо поновлення виплати пенсії, має право на таке поновлення незалежно від місця свого проживання або перебування.
До того ж, відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст.46 Конституції України.
Позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної йому пенсії.
Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перерахунок та поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі особисто поданої пенсіонером заяви, також, заяву про перерахунок та поновлення виплати пенсії може бути подано пенсіонером через свого повноважного представника.
За правилами ч.2 ст.49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
У відповідності до абз.1 п.2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Відповідно до п. 4.12 Порядку № 22-1 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.
При цьому, п.1.5 Порядку № 22-1 встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Отже, сама суть звернення позивача з метою захисту свого законного права на пенсійне забезпечення в Україні проживаючи за кордоном, не може залежати від їх місця проживання (останнього місця реєстрації в Україні), як і залежність від такого звернення особисто.
Із матеріалів справи вбачається, що до виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, позивач  перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Миколаїві, де отримував призначену пенсію за віком.
Відмовляючи у поновленні, перерахунку та виплаті позивачу пенсії за віком з підстав відсутності доказів перебування його на обліку як одержувача пенсії в Кам`янському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, відповідачем не враховано відсутність механізму, який встановлював би порядок звернення осіб, які до виїзду за кордон перебували на обліку як одержувачі пенсії  в органах соціального захисту населення як  Законом № 1058-IV, так і Порядком №  22-1.
Відповідач після отримання заяви позивача не здійснив жодних визначених Законом дій щодо  розгляду по суті заяви позивач, тим самим відповідач порушив право особи на отримання пенсійних виплат.
Незабезпечення суб`єктами владних повноважень належного збереження архівних документів пенсійної справи позивача - не виною самого позивача, та не може слугувати підставою для позбавлення його конституційного права на пенсійне забезпечення. Обов`язок по пошуку архівної справи ОСОБА_1 чи її відновлення, також не може бути покладено на самого позивача, оскільки саме до компетенції як Пенсійного фонду України самостійно, так і до його територіальних органів належить питання призначення (перерахунку) та виплати пенсії.
Відповідно до статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Системний аналіз зазначених положень Закону № 1058-IV та Закону України «Про пенсійне забезпечення» дає підстави дійти до висновку, що в Україні не існувало та не існує жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Виходячи з вищенаведеного, з метою захисту порушених прав позивача, враховуючи, що спірні відносини виникли у сторін насамперед з мотивів позиції позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправної бездіяльності відповідача і зобов`язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії за віком з 07.10.2009.
Наведена позиція підтверджена правовою позицією Великої платою Верховного Суду, відображену в постанові від 20.05.2020 у справі  № 815/1226/18. 
В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають як передчасні.
За викладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, що відповідно до ст.317 КАС України  є підставою для скасування судового рішення, та прийняття нового рішення про часткове задоволення позову. 
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення  Заводського районного суду м.Дніпродзержинська  від  10 жовтня 2018 р. – скасувати та прийняти нове про часткове задоволення позовних вимог.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 за поданою заявою від 20.10.2017.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009.
В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
              
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко