Справа № 141/479/18
Провадження № 22-ц/801/589/2021
Категорія: 27
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лисак О. І.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року	Справа № 141/479/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 19 червня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалив суддя ОСОБА_2 .
Рішення ухвалено в смт Оратові Вінницької області
Повний текст рішення складено 19 червня 2018 року,

Встановив:
У травні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08 жовтня 2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31 березня 2018 року склалася заборгованість в загальній сумі 74 010,53 грн., із яких: 2483,69 грн. – заборгованість за кредитом; 64 026,34 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитом; 3500 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. – штраф (фіксована частина) та 3500,50 грн. – штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.
Заочним рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 19 червня 2018 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 08 жовтня 2010 року в розмірі 74 010,53 грн., з яких: 2483,69 грн. – заборгованість за кредитом; 64 026,34 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3500 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. – штраф (фіксована частина) та 3500,50 грн. – штраф (процентна складова); а також – витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 1762 грн. 
Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 12 січня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь сплачений судовий збір у розмірі 2643 грн.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що відповідач жодних кредитів у АТ КБ «Приватбанк» не отримувала, станом на 08 жовтня 2010 року їй було 17 років, тобто вона була неповнолітньою, і їй було видано банком лише картку для виплати стипендії. Надана позивачем копія анкети-заяви від 08 жовтня 2010 року не є належним доказом на підтвердження факту видачі відповідачу кредиту та матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані банком витяг з Тарифів та витяг із Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписавши анкету-заяву позичальника. Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві розмір процентної ставки не зазначено та відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Також відповідач зазначила про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки як зазначає позивач кредит вона отримала у 2010 році, а з позовом до суду банк звернувся 04 травня 2018 року. Зазначивши у розрахунку заборгованості про те, що відповідач 13 травня 2015 року здійснила погашення заборгованості в сумі 810 грн., позивач не надав жодного доказу на підтвердження такої обставини.
Позивач АТ КБ «Приватбанк» відзиву на апеляційну скаргу не надав.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 08 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 10). 
Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 31 березня 2018 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 74 010,53 грн., із яких: 2483,69 грн. – заборгованість за кредитом; 64 026,34 грн. – заборгованість за процентами; 3500 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 4000,50 грн. – заборгованість по судовим штрафам (а. с. 8-9).
Задовольнивши позовні вимоги та стягнувши з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 08 жовтня 2010 року в загальній сумі 74 010,53 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав зобов`язання належним чином відповідно до умов кредитного, а відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та не повернув кредит.
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.
Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08 жовтня 2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 08 жовтня 2010 року в загальній сумі 74 010,53 грн., із яких: 2483,69 грн. – заборгованість за кредитом; 64 026,34 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитом; 3500 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. – штраф (фіксована частина) та 3500,50 грн. – штраф (процентна складова), позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунок заборгованості за договором № б/н від 08 жовтня 2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 березня 2018 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 08 жовтня 2010 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.
Зазначивши у позові про укладення відповідачем 08 жовтня 2010 року договору, згідно якого вона отримала кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. У анкеті-заяві від 08 жовтня 2010 року, яку позивач надав на підтвердження позовних вимог, зазначено, що відповідач виявила бажання отримати в банку платіжну картку кредитка «Універсальна» та ощадкнижку (депозит), при цьому розмір бажаного кредитного ліміту у анкеті-заяві не зазначено (а. с. 10 на звороті). Жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме у зазначеному у позовній заяві розмірі – 2500 грн. позивач суду не надав.
При нарахуванні процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів позивач посилається на Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку начебто визнані відповідачем, разом з цим позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані банком витяг із Тарифів та витяг із Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач, підписуючи заяву позичальника. Крім того, позивач не навів обґрунтованого розрахунку сум, які просить стягнути з відповідача, який повинен містити відомості щодо залишку непогашеного кредиту, порядку нарахування процентів, пені, комісії, штрафів, суми коштів, які надходили в рахунок погашення заборгованості, відомості щодо розміру простроченого зобов`язання тощо.
Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 08 жовтня 2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 березня 2018 року, не може бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки цей розрахунок не є первинним документом, так як не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.
Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).
Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.
Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).
При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).
Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.
До позовної заяви позивач не додав жодного первинного бухгалтерського документу, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього. Не надано також підтверджуючих даних про те, що відповідачу взагалі видавалась кредитна картка, на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримала кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатила заборгованість.
За твердженням позивача у позовній заяві відповідачу було встановлений кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 2500 грн., проте, доказів, які б підтверджували суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки відповідачу матеріали справи не містять.
Надана суду копія анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 08 жовтня 2010 року містить лише погодження про укладення договору про надання банківських послуг, однак не містить даних про фактичне виконання такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку, видачу кредитної картки відповідачу і встановлення на неї кредитного ліміту.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог, зокрема, в частині розміру заборгованості за тілом кредиту.
Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки та розміру наданого їй кредиту, тому відповідно перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та неустойки не є можливим, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог банку відсутні.
Задовольнивши позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пені, комісії та штрафів, суд першої інстанції не врахував, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 08 жовтня 2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що зазначивши у позовній заяві про отримання відповідачем кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних, позивач (згідно із наданим до позовної заяви розрахунком заборгованості) нарахував до стягнення з відповідача відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 34,80%, починаючи з 01 вересня 2014 року та 43,20%, починаючи з 01 квітня 2015 року.
Стягнувши із відповідача заборгованість за пенею та комісією в сумі 3500 грн., суд першої інстанції не врахував, що згідно із розрахунком заборгованості за договором (а. с. 8-9) банком нарахована до стягнення з відповідача комісія та пеня (колонки 13, 14), заборгованість за якими станом на 31 березня 2018 року складає 3500 грн.; при цьому комісія та пеня нараховувались щомісячно у твердій грошовій сумі (по 50 грн. та по 100 грн. щомісячно), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконавчого грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України.
Апеляційний суд вважає, що завчасне визначення пені у твердій грошовій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня. Крім того, нарахування комісії та пені разом не узгоджується із нормами цивільного законодавства України. 
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що ухваливши рішення про задоволення позову, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають встановленим по справі обставинам; а також судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, враховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту надання відповідачу кредитних коштів та відповідно не довів розмір заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог, то згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
У даному випадку підстави для застосування позовної давності відсутні, оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
За подання апеляційної скарги на рішення суду відповідач сплатила судовий збір в сумі 2643,00 грн. (а. с. 122), який у зв`язку із задоволенням її апеляційної скарги та відмовою в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути на її користь з позивача.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 19 червня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2643,00 грн. (дві тисячі шістсот сорок три гривні).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М.В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко   	
  	І. М. Стадник