10.02.21
22-ц/812/152/21
Провадження № 22-ц/812/152/21         

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 лютого 2021 року                                                     м. Миколаїв
                                                                                  справа № 489/7393/18-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н.О.,
       суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,         
розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 15 травня 2020 року суддею Коваленком І.В. в приміщенні цього ж суду зі складанням повного тексту рішення, у цивільній справі за позовом 
Миколаївського комунального підприємства «Миколаївводоканал» 
(далі – МКП «Миколаївводоканал») до ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення,-

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року МКП «Миколаївводоканал» звернулось з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення 49132,97 грн. заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення.
Позивач зазначав, що відповідачі є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення за адресою – АДРЕСА_1 . Основним квартиронаймачем є ОСОБА_2 з якою і укладено договір про надання послуг шляхом оформлення окремого особового рахунку № НОМЕР_1 . В квартирі проживає 6 осіб. Прилади обліку води в квартирі не встановлені.
Посилаючись на невиконання відповідачами умов договору щодо оплати наданих послуг та виникнення станом на 26 листопада 2018 року заборгованості у розмірі 49 132, 97 грн., МКП «Миколаївводоканал» просило стягнути цю суму з відповідачів. 
Відповідачі участі у судових засіданнях не приймали, своєї думки стосовно позову не висловили.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2019 року позов МКП «Миколаївводоканал» задоволено, з відповідачів солідарно стягнуто 49 132, 97 грн. заборгованості.
Ухвалою цього ж суду від 24 січня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення, заочне рішення скасовано.
Рішенням цього ж суду від 15 травня 2020 року позов МКП «Миколаївводоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задоволено частково, з відповідачів солідарно стягнуто 38 848, 02 грн. заборгованості за спожиті послуги водопостачання та водовідведення. У рівних частинах стягнуто 1 393, 16 грн. судових витрат. В іншій частині позовних вимог МКП «Миколаївводоканал» відмовлено.
З апеляційною скаргою на судове рішення звернулась відповідачка ОСОБА_1 . Просила рішення скасувати посилаючись на те, що позовної заяви та судових повісток вона не отримувала; судом стягнуто борг починаючи з липня 2012 року без застосування наслідків пропуску позовної давності, про який вона заявила б, якби була повідомлена про розгляд справи. Вказувала також на те, що співвласниками квартир є крім неї ще четверо осіб, отже у неї зобов`язання перед третіми особами можуть виникати лише пропорційно до її частки у квартирі, на відсутність у неї договірних правовідносин з позивачем та на фактичне проживання її, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за іншими адресами.
У відзиві на апеляційну скаргу МКП «Миколаївводоканал» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на нарахування оплати за спожиті послуги відповідно до діючих тарифів, за кількістю зареєстрованих у квартирі осіб, на обов`язок споживача інформувати виконавця комунальних послуг про зміну кількості проживаючих осіб, на обов`язок споживача оплачувати вартість наданих послуг навіть за відсутності укладеного з ним договору, та на недоведеність фактичного проживання апелянта за іншою адресою.
Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
За змістом статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно статті 67 ЖК України плата за послуги по постачанню питної води та прийманню стічних вод стягується за затвердженими у встановленому порядку тарифами.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 24.06.2004 року №1875-ІV "Про житлово-комунальні послуги" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Згідно з пунктом 2 статті 5 Закону №1875-ІV комунальні послуги – це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
У відповідності з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №1875-ІV споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
За правилами, встановленими частиною 1 статті 9 Закону №1875-ІV, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Статтею 22 Закону України від 10.01.2002 року № 2918-ІІІ "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" визначено, що споживачі питної води зобов`язані: своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Згідно статті 32 Закону № 2918-III за надання послуг з питного водопостачання споживач вносить плату за нормами і тарифами, що регулюються у встановленому законодавством порядку. Порядок справляння плати за надання послуг з питного водопостачання встановлюється законодавством.
Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі – Правила № 630).
Згідно з пунктом 21 Правил № 630 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.
З матеріалів справи вбачається, що за квартирою АДРЕСА_2 заборгованість з водопостачання та водовідведення нараховується з 2004 року, періодично заборгованість погашалась, востаннє – у січні 2010 року. Пізніше заборгованість за надані послуги погашалась за виконавчим документом, востаннє - у листопаді 2017 року (а.с. 11-17).
27 липня 2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ № 2-н/489/1415/15 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 22 252, 31 грн. заборгованості. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2018 року за заявою ОСОБА_3 судовий наказ скасовано (а.с. 6). 
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 1999 року власниками квартири є ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без визначення часток (а.с. 69).
За даними ЖКП «Південь» станом на 28 травня 2014 року у квартирі зареєстровані: основний квартиронаймач – ОСОБА_2 з 19.09.1996 року, її чоловік – ОСОБА_5 з 19.09.1996 року, син – ОСОБА_3 з 19.09.1996 року, донька ОСОБА_1 з 01.12.2006 року, зять ОСОБА_4 з 04.03.2010 року, та онук ОСОБА_6 2001 року народження (а.с. 7).
Витягом з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 13 травня 2020 року у квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 111).
Свої обов`язки щодо надання послуг з водопостачання та водовідведення позивач виконує в повному обсязі на належним чином.
Нарахування за надані послуги виконувались відповідно до норм, які затверджувались рішеннями Миколаївської міської ради.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, за які тривалий час не сплачують, тому станом на 26 листопада 2018 року існує заборгованість.
Факт відсутності між ОСОБА_1 та МКП «Миколаївводоканал» договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати наданих послуг, оскільки споживач зобов`язаний оплатити послуги, які він фактично споживає.
Такий висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5280/15-ц (провадження № 61-35750св18).
Розмір заборгованості, яка стягнута з відповідачів судовим рішенням, зменшена до 38 848, 02 грн. у зв`язку з застосуванням наслідків пропуску позовної давності, та визначена за період з липня 2012 року, з урахуванням переривання цього строку зверненням МКП «Миколаївводоканал» з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості у липні 2015 року.
Однак, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина третя та четверта статті 267 ЦК України).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.
Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).
Верховний Суд України сформулював висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності (постанови від 21 січня 2015 року у справі N 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі N 6-931цс15). Аналогічно застосував приписи про переривання позовної давності і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі N 216/5756/15-ц.
Проте, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 7 липня 2020 року по справі № 712/8916/17 вважає, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоби заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає.
Відтак, подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.
Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, у первинній редакції).Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року N 633, чинної з 30 серпня 2017 року).
Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.
Таким чином, подання позивачем заяви про видачу судового наказу не перервало загальної позовної давності, остання не спливла до тих платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло 3 роки. Послуги, надані в жовтні 2015 року, відповідачі повинні були оплатити до 20 листопада 2015 року. Оскільки позов про стягнення заборгованості поданий 28 листопада 2018 року, з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з жовтня 2015 року по листопад 2018 року. Згідно розрахунку заборгованості, сума боргу за вказаний період складає 25 765, 38 грн., яка і повинна бути стягнута солідарно з відповідачів – як власників квартири без визначення часток кожного з них.
Доводи ОСОБА_1 про те, що вона не отримувала копії позовної заяви та судових повісток не свідчать про порушення судом норм процесуального права, оскільки і копія позовної заяви і судові повістки надсилались їй за місцем її реєстрації, підтвердженим відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області.
Посилання ОСОБА_1 на акти про її проживання по АДРЕСА_3 не звільняють її від обов`язку оплачувати послуги, надані їй як споживачу та власнику житла по АДРЕСА_1 . Також ці акти не свідчать про оплату нею послуг з водопостачання та водовідведення за фактичним місцем проживання.
Доводи щодо проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за іншими адресами не заслуговують на увагу, оскільки цими особами рішення суду не оскаржувалось, а ОСОБА_1 повноважень на представництво їх інтересів не має.
За такого, колегія суддів вважає, що оскільки районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення було неправильно застосовано норми матеріального права, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення зміні зі зменшенням суми стягнення до 25 765, 38 грн.
Крім того, у відповідності до статті 141 ЦПК України, зміні підлягає розмір судових витрат, які необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача.
Також пропорційно до задоволення апеляційної скарги, на користь ОСОБА_1 з МКП «Миколаївводоканал» підлягає стягненню 1752, 83 грн. судових витрат, понесених при подачі апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2020 року змінити.
Зменшити солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» заборгованості за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення за період з 25 жовтня 2015 року по 26 листопада 2018 включно з 38 848, 02 грн. до 25 765 (двадцяти п`яти тисяч семисот шістдесяти п`яти), 38 грн. 
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» судовий збір у розмірі 860 (вісімсот шістдесят), 09 грн.
Стягнути з Міського комунального підприємства`Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 1 752 (одну тисячу сімсот п`ятдесят дві), 83 грн.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.Б.Кушнірова
       І.В.Лівінський
                               
---------------------------------
Повну постанову складено 10 лютого 2021 року