ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2556/21 Справа № 201/14159/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів і витрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, вимоги якого в подальшому були уточнені, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний предмет нерухомості був наданий останньою своєму батькові – ОСОБА_4 для постійного проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_4 помер. Після його смерті, вона приїхала до вказаної квартири і з`ясувала, що дана квартира здається ОСОБА_1 в оренду на протязі тривалого часу, а померлий в даній квартирі весь цей час не мешкав. На її звернення 16 листопада 2013 року Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області за № 15092/10/174/-15 надала відповідь, згідно якої ОСОБА_1 надавала в оренду вказану квартиру. 
Зазначає про те, що вона є єдиним законним власником майна, жодних грошових коштів від підприємницької діяльності, яку проводила ОСОБА_1 від оренди вказаної квартири не отримувала. Вважає, що неправомірними діями ОСОБА_1 , їй спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди, так як вона є фізичною особою підприємцем та мала реальну можливість здавати цю квартиру в оренду та отримувати прибуток. Вона звернулася з питанням про відшкодування цих збитків до відповідача, але отримала відмову, чим порушено її права, в добровільному порядку спір не вирішено. 
На підставі викладеного, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 961 529 грн. 80 коп. 
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року позовну заяву задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі – 777 880 грн. 56 коп., витрати на судовий збір в сумі – 2 959 грн. 74 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 720 грн., а всього 790 560 грн. 30 коп.
       В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовлено.          
З рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення — без змін. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції посилався на те, що передаючи в оренду без згоди позивача належну їй квартиру, ОСОБА_1 без відповідної правової підстави отримала дохід в розмірі 777 880 грн. 56 коп. (612 880 грн. 56 коп. + 165000 грн.), який є упущеною вигодою для ОСОБА_2 .
Проте з даними висновками суду повністю погодитись неможливо з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 квітня 2005 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 7). 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 180968056) від 13 вересня 2019 року, право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 08 квітня 2005 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (том 1 а.с. 179-181). 
З вказаної Інформаційної довідки також, вбачається, що 24 грудня 2014 року ОСОБА_2 подарувала квартиру АДРЕСА_2 своєму синові ОСОБА_6 .
Також встановлено, що ОСОБА_2 не проживала в спірній квартирі бо фактично мешкала за межами міста, а тому цю квартиру вона надала своєму батькові – ОСОБА_4 для постійного особистого мешкання. Факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22 жовтня 2013 року, Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 08 жовтня 1982 року та Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 08 листопада 1997 року (том 1 а.с. 25-27). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
З матеріалів справи вбачається, що згідно повідомлення Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, СГ-фізична особа ОСОБА_4 надавав в оренду приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в період з 15 лютого 2007 року по 31 грудня 2010 року. Згідно наданого договору оренди квартири від 02 березня 2007 року орендарем являється ОСОБА_1 . Розмір орендної плати становить 300 УГО на місяць. Строк дії договору 12 місяців (до 02 березня 2008 року); зазначене приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 надавала в оренду ОСОБА_7 (гр. Турції) згідно наданих договорів оренди квартири від 02 березня 2007 року та від 05 травня 2010 року. Відповідно до договору оренди квартири від 02 березня 2007 року, розмір орендної плати становить 1800 УГО на місяць та строк дії договору 12 місяців (до 02 березня 2008 року). Відповідно до договору оренди квартири від 05 травня 2010 року, розмір орендної плати становить 13 750 грн. на місяць та строк дії договору 12 місяців (до 05 травня 2011 року, а.с.11).
Також встановлено, що 02 березня 2007 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_1 договір оренди квартири строком на 12 місяців, до 02 березня 2008 року. В свою чергу ОСОБА_1 передавала квартиру в суборенду за двома договорами оренди квартири від 02 березня 2007 року та від 05 травня 2010 року. Строк дії цих договорів 12 місяців.
За договором оренди квартири від 02 березня 2007 року, розмір орендної плати складає 1 800 доларів США на місяць. За цим договором, ОСОБА_1 отримала дохід в розмірі 21 600 доларів США (12 місяців х 1 800 доларів США), що еквівалентно 612880 грн. 56 коп. за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення (28.3741 грн. за 1 долар США). За договором оренди квартири від 05 травня 2010 року, розмір орендної плати складає 13 750 грн. на місяць. За цим договором, ОСОБА_1 отримала дохід в розмірі 165 000 грн. (12 місяців х 13 750 грн.).
Згідно змісту позовних вимог, ОСОБА_2 посилається на те, що вона зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі – 777 880 грн. 56 коп. у зв`язку з неправомірним переданням в оренду її особистої квартири  ОСОБА_1 .  
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).
Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року № 6-237цс16.
Таким чином, в силу ч. 4 ст. 623 ЦК України, кредитор мав вжити певні заходи, які б були спрямовані на отримання доходів (упущеної вигоди).
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 у період з 2007 року по 2013 рік вчиняла певні активні дії щодо отримання будь-якого виду доходів від належного їй майна: квартири АДРЕСА_2 , не здійснювала пошук наймачів спірну квартиру, не укладала будь-яких договорів найму чи оренди. 
Тобто, позивач маючи у власності майно, не вчиняла жодних дій щодо отримання за його рахунок доходів та реально не мала такої мети. Зворотнього суду апеляційної інстанції не доведено жодними належними та допустимими доказами. Право власності позивача на квартиру АДРЕСА_2 не породжує автоматичного права на отримання доходів (упущеної вигоди), оскільки зазначене право виникає при сукупності обставин передбачених ст. 22 ЦК україни. 
Разом з тим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2014 року у справі №201/615/14-ц зроблено висновок про наявність належних підстав у ОСОБА_1 на укладення договорів оренди та отримання за ними грошових коштів. 
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. 
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем факту завдання їй збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі – 777 880 грн. 56 коп.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 439, 61 грн.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року в оскаржуваній частині – скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів і витрат — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4439 грн. 61 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова