КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний номер справи №761/26267/19        Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Номер провадження: 22-ц/824/1412/2020            Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
08 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого Коцюрби О.П.
суддів: Нежури В.А., Сержанюка А.С.
при секретарі Перебитюку А.М.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
В Шевченківський районний суд міста Києва, звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, з урахування збільшення позовних вимог просила збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2010 року у справі                                № 2-5696/2010, що стягуються у твердій грошовій сумі з ОСОБА_2 на її користь, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: з 1 000,00 грн. до 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів) відповідача до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію половини фактично понесених додаткових витрат на оздоровлення та розвиток здібностей дитини на загальну суму 26 512,50 грн.;  стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період: з липня 2010 року по квітень 2019 року в межах 100 відсотків заборгованості зі сплати аліментів, що становить розмір 50 597,83 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони у справі мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2010 року у справі                      № 2-5696/2010 на утримання дитини стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн., щомісячно, починаючи з 29 липня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття. 
З метою примусового виконання судового рішення, державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Відповідач аліменти своєчасно не сплачує та має заборгованість зі сплати аліментів за декілька років.
 Зазначила, що у неї змінився сімейний та матеріальний стан, зокрема на даний час на її утриманні перебуває малолітня дитина від іншого шлюбу, її дохід та розмір аліментів, які стягуються за судовим рішенням у розмірі 1 000,00 грн. є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку сина ОСОБА_3 , якому виповнило 14 років.
Посилаючись на зміну обставин з моменту ухвалення рішення про стягнення з відповідача аліментів, збільшення розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, позивачка просила збільшити розмір аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , визначений за рішенням суду, а саме з 1 000,00 грн. до 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів) відповідача до досягнення дитиною повноліття.
В частині вимог про стягнення додаткових витрат на оздоровлення та розвиток здібностей сина вказувала, що син потребує додаткових витрат на оздоровлення у зв`язку із ортопедичними захворюваннями, син обстежується у ортопеда з приводу пласкої стопи, виникли проблеми із зором. Крім того, як вказує позивач, з жовтня       2018 року син займається із репетитором, урок 1,5 години коштує щотижня 170,00 грн. На оздоровлення сина з 2017 року по 2019 роки вона самостійно понесла витрати у розмірі 31 042,00 грн., на придбання ортопедичного матрацу - 6 500,00 грн., дослідження стопи - 300,00 грн. На оплату репетитора з жовтня 2018 року по 28 жовтня 2019 року позивачем витрачено 3 060,00 грн. Про здійсненні витрати на суму 40 902,00 грн. вона повідомила відповідача рекомендованим листом, в якому просила останнього компенсувати їй половину фактично понесених додаткових витрат у розмірі         20 451,00 грн.  
Також просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на майбутнє, які вона очікує понести з вересня 2019 року, що пов`язані з розвитком здібностей сина, а саме: навчання та підготовка сина до державної підсумкової атестації та зовнішнього незалежного оцінювання.
Крім того, посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконував рішення суду про стягнення з нього аліментів, з липня 2010 року по квітень 2018 року аліменти не сплачував взагалі, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 24 квітня 2019 року становить 50 597,83 грн. Загальний розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів за її підрахунками становить 1 758 330,00 грн. Оскільки розмір пені не може бути більше 100 % заборгованості, вважала, що розмір пені до стягнення з відповідача повинен дорівнювати сумі 50 597,83 грн. 
З урахуванням зазначеного, позивач просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 29 липня 2010 року по     24 квітня 2019 року у розмірі 50 597,83 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів та додаткових витрат на утримання дитини задоволено частково.
Збільшено розмір аліментів, визначений рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2010 року в справі № 2-5696/10, що стягуються у твердій грошовій сумі з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: з 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. на 1/4 частину від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1     18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. 00 коп., з яких: 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. - пеня за несвоєчасну сплату аліментів на утримання ОСОБА_3 ,        ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу.
В решті вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі        1 536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року в частині відмовлених вимог скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю,    мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції в частині вирішених вимог щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів та додаткових витрат на утримання дитини є незаконним та необґрунтованим.
За доводами позивача, при відмові у стягненні з відповідача додаткових витрат на дитину, судом першої інстанції не враховані наявні у матеріалах справи докази, які вказують на те, що позивач вживала спроби щодо погодження з відповідачем додаткових витрат на дитину. Про те, що позивач безпосередньо зверталась до відповідача щодо сплати додаткових витрат на оздоровлення та розвиток здібностей сина підтвердив під час судового розгляду відповідач у справі. 
Вважає, що виникнення заборгованості зі сплати аліментів, що утворилась з вини самого відповідача, не є окремою підставою для звільнення відповідача від сплати додаткових витрат на утримання дитини, оскільки утримання дитини та сплата аліментів - це обов`язок відповідача, який ним вчасно не виконувався 8 (вісім) років поспіль. Обставини в частині того, що відповідач 8 (вісім) років не брав участі у вихованні сина, не сплачував аліменти та не допомагав добровільно визнав в судовому засіданні особисто відповідач. Підтвердив, що дитину бачить випадково раз на рік, зустрічей сам не влаштовує, обізнаний, що дитина носить окуляри, має плоску стопу та проблеми із осанкою, обізнаний про те, що дитина другий рік займається із репетитором по предмету біології, про те, що син їздив на відпочинок, але добровільно сам жодних додаткових витрат, пов`язаних з оздоровленням та розвитком здібностей дитини не несе.
В судовому засіданні 19 вересня 2019 року, відповідач не погодився з такими додатковими витратами, посилаючись на те, що з його доходу відраховується 50 % як виплата заборгованості по аліментам, тому він не спроможній збільшувати виплати на дитину та сплачувати додаткові витрати. 
Вирішуючи спір в частині стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, та задовольняючи вказані вимоги частково лише в сумі 15 000,00 грн., Шевченківський районний суд міста Києва у своєму рішенні не мотивував, з яких розрахунків виходив при зменшенні розміру пені. При цьому, судом першої інстанції не надана оцінка письмовим доказам, які вказують на те, що відповідач з 2010 року по квітень 2018 року взагалі не сплачував аліменти, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеного відділом державної виконавчої служби. Крім того, ОСОБА_2 під час судового розгляду справи не звертався до суду ні письмово, ні усно про зменшення розміру пені, та не надав жодних доказів скрутного матеріального становища за період з 2010 року по теперішній час.
Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 повністю підтримала доводи апеляційної скарги  та просили її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача.
Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2004 року.
Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3 (а.с. 13). 
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваного, з проведенням державної реєстрації розірвання шлюбу у відділі реєстрації актів цивільного стану 20 травня 2010 року (а.с. 12).
В подальшому, 11 листопада 2011 року ОСОБА_1 укладено шлюб з ОСОБА_8 , зі зміною прізвища на ОСОБА_1 у зв`язку з реєстрацією шлюбу (а.с. 11). У них, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_10 (а.с. 14).
Згідно довідки про заробітну плату від 18 червня 2019 року, дохід  ОСОБА_1 , яка працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Музика для мас», за останні шість місяців за період з грудня 2018 року по травень 2019 року становить розмір 46 500,00 грн. (а.с. 4).
З долучених та досліджених судом першої інстанції письмових доказів вбачається, що син ОСОБА_3 після припинення шлюбу між батьками проживає разом з матір`ю.
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 березня       2013 року (справа № 2603/13246/12), ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6-7).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2010 року (справа № 2-5696/2010) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 29 липня 2010 року і до повноліття (а.с. 5).
Виконавчий лист № 2-5696, виданий 25 жовтня 2010 року Деснянським районним судом міста Києва на виконання судового рішення про стягнення аліментів, пред`явлено стягувачем до примусового виконання. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5696 відкрито та здійснюється Деснянським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного органом, який здійснює примусове виконання рішення, вбачається, що відповідачем на виконання судового рішення про стягнення аліментів за період з 29 липня 2010 року по квітень    2018 року аліменти не сплачувались. 
На підставі постанови Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від      26 березня 2018 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 , який отримує дохід у ПТ «Найкращий ломбард» Богдан Ю.М. і Компанія», із здійсненням відрахування із доходів боржника на користь стягувача у розмірі 50% до виплати загальної суми боргу та 1000,00 грн. поточних аліментів, починаючи з                            01 березня 2018 року (а.с. 9-10).
Станом на березень 2018 року борг відповідача зі сплати аліментів складав розмір 92 096,77 грн. (а.с. 237, 244-245).
Загальний розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів, з урахуванням уточненого позивачем розрахунку від 04 грудня 2020 року, обчисленого у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів на кількість днів прострочення за період з 29 липня 2010 року по 27 червня 2019 року, становить  1 348 700,00 грн..
На підтвердження своїх доводів щодо понесення додаткових витрат на оздоровлення та розвиток здібностей сина ОСОБА_3 позивач надала договори на туристичне обслуговування від 01 квітня 2017 року, від 22 травня 2018 року, від 29 березня 2019 року, діагностичне дослідження стану стопи дитини, договори про надання індивідуальних освітніх послуг (а.с. 19-52, 53-57, 58, 59, 60-61, 62-63, 104-112).
Оплату фактичних додаткових витрат на оздоровлення сина з 2017 року по         2019 рік, на придбання ортопедичного матрацу, проведеного дослідження стопи, оплату послуг репетитора підтвердила квитанціями, фіскальними чеками, видатковими накладними, випискою з карткового рахунку (а.с. 33, 46, 50, 53, 58, 59, 62, 62).
Листом від 28 червня 2019 року, що адресований відповідачу ОСОБА_2 ,   позивач у позасудовому порядку повідомляла відповідача про понесені додаткові витрати на дитину, та просила останнього компенсувати їй половину фактично понесених витрат у розмірі 20 451,00 грн. (а.с. 15, 16).
Відповідач під час судового розгляду підтвердив, що протягом 8 (вісім) років не брав участі у вихованні сина, не сплачував аліменти та не допомагав добровільно у додаткових витратах на прохання позивача, має заборгованість зі сплати аліментів, на погашення якої, починаючи з 01 березня 2018 року, проводяться щомісячні відрахування з його доходів у розмірі 50%, а також щомісячні поточні аліменти у розмір 1 000,00 грн., а тому не спроможній збільшувати виплати на дитину та сплачувати додаткові витрати.
Ухвалюючи рішення про збільшення розміру аліментів, визначений рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2010 року в справі № 2-5696/10, з 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. на 1/4 частину від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що розмір стягуваних з відповідача аліментів суперечить чинному законодавству, інтересам неповнолітньої дитини, а обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, що обумовлені зміною сімейного стану позивача, підвищення розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку є підставою для збільшення розміру аліментів на утримання дитини.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.
Вирішуючи спір в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення  пені за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 50 597,83 грн., керуючись частиною 2                статті 196 СК України, взявши до увагу матеріальний і сімейний стан відповідача, зокрема укладення шлюбу та наявність у нього на утримання матері та дружини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені до              15 000,00 грн.
Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що позов в цій частині вимог є необґрунтованим, оскільки додаткові витрати, які позивач просить сягнути з відповідача, здійснювались ОСОБА_1 на власний розсуд, без погодження з відповідачем.
З такими висновками  суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від    20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від         27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня      1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом статті 180 СК України  батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Приписами статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини - частина 2 статті 166 СК України.
Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.
У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі                  № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.
За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Із наданих сторонами доказів, які були досліджені в судовому засіданні, вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо понесення додаткових витрат на оздоровлення та розвиток здібностей сина ОСОБА_3 позивач надала договори на туристичне обслуговування від 01 квітня 2017 року, від 22 травня 2018 року, від 29 березня 2019 року, діагностичне дослідження стану стопи дитини, договори про надання індивідуальних освітніх послуг (а.с. 19-52, 53-57, 58, 59, 60-61, 62-63, 104-112).
Оплату фактичних додаткових витрат на оздоровлення сина з 2017 року по         2019 роки у розмірі 31 042,00 грн., на придбання ортопедичного матрацу - 6 500,00 грн., дослідження стопи - 300,00 грн.,  оплату послуг репетитора з жовтня 2018 року по          28 жовтня 2019 року в сумі 3 060,00 грн., а всього на суму 40 902,00 грн., підтвердила квитанціями, фіскальними чеками, видатковими накладними, випискою з карткового рахунку (а.с. 33, 46, 50, 53, 58, 59, 62, 62).
Листом від 28 червня 2019 року, що адресований ОСОБА_2 ,   позивач у позасудовому порядку повідомила відповідача про понесені додаткові витрати на дитину, та просила останнього компенсувати їй половину фактично понесених витрат у розмірі 20 451,00 грн. (а.с. 15, 16).
Відповідач під час судового розгляду справи підтвердив, що  обізнаний в тому, що у сина існують проблеми зі здоров`ям, йому відомо про те, що дитина другий рік займається із репетитором по предмету біології, і про те, що син їздив на відпочинок. Не заперечував тієї обставини, що позивач у позасудовому порядку зверталась до нього з проханням компенсувати половину понесених нею додаткових витрат на оздоровлення та розвиток здібностей сина, які ним не відшкодовані з тих підстав, що з його доходу відраховується заборгованість по аліментам, тому він не спроможній збільшувати виплати на дитину та сплачувати додаткові витрати.
Системне тлумачення частини другої статті 185 СК України і статті                       182 СК України дозволяє констатувати, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. 
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.
Аналіз змісту оскаржуваного судового рішення та зазначених правових норм дає підстав для висновку, що при вирішенні питання про стягнення додаткових витрат на дитину та визначенні їх розміру судом першої інстанції не були враховані всі істотні обставини, передбачені статтями 182 і 185 СК України.
Так, судом першої інстанції не перевірено та не враховано майнового стану відповідача і те, чи є істотні обставини, які могли б унеможливити виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо участі у додаткових витратах на дитину.
Встановлені фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, які були досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що відповідач є особою працездатного віку, та не має на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків. Під час судового розгляду справи відповідачем визнані обставини про необхідність додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, а також про обізнаність у тому, що такі витрати понесла позивач на оздоровлення та розвиток здібностей сина ОСОБА_3 . Не заперечуючи проти того, що понесені ОСОБА_1 затрати пов`язані з додатковими витратами на дитину, відповідач просив в їх задоволенні відмовити через існуванням у нього боргу зі сплати аліментів та його погашенням (а.с. 132, 133, 136, 180, 181).
Разом з тим, з досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що  ОСОБА_2 був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання сина та знав про звій обов`язок з їх сплати. Доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв`язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банком, відповідачем не надано.
Отже, ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати аліменти, а виникнення заборгованості зі сплати аліментів, що утворилась з вини самого відповідача, не є окремою підставою для звільнення його від сплати додаткових витрат на утримання дитини, оскільки утримання дитини та сплата аліментів - це обов`язок відповідача згідно з вимогами СК України, що суд першої інстанції повинен був урахувати при вирішенні питання щодо участі батька у додаткових витратах на дитину.
Колегія суддів апеляційного суду установивши, що ОСОБА_1 понесла фактичні додаткові витрати на оздоровлення та розвиток здібностей сина - ОСОБА_3 , взявши до уваги майновий стан відповідача, який дозволяє забезпечити часткову оплату додаткових витрат, дійшла висновку про наявність підстав, передбачених статтею 185 СК України, для стягнення із відповідача на користь позивача 1/2 понесених ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання сина, що становить суму   20 451,00 грн.
Перевіряючи висновок суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, в частині вирішених вимог щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України  у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у  розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Фактичні обставини справи на підставі поданих та досліджених доказів свідчать про те, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2010 року (справа № 2-5696/2010) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 29 липня 2010 року і до повноліття (а.с. 5).
Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5696, виданого 25 жовтня 2010 року Деснянським районним судом міста Києва на виконання судового рішення про стягнення аліментів, відкрито та здійснюється Деснянським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного органом, який здійснює примусове виконання рішення, вбачається, що протягом 8 (восьми) років, починаючи з 29 липня 2010 року по квітень 2018 року, відповідачем рішення суду про стягнення аліментів не виконувалось.
Станом на березень 2018 року борг відповідача зі сплати аліментів складав розмір 92 096,77 грн. (а.с. 237, 244-245).
На підставі постанови Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від      26 березня 2018 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 , який отримує дохід у ПТ «Найкращий ломбард» Богдан Ю.М. і Компанія», із здійсненням відрахування із доходів боржника на користь стягувача у розмірі 50% до виплати загальної суми боргу та 1000,00 грн. поточних аліментів, починаючи з                 01 березня 2018 року (а.с. 9-10).
На час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом ( 26 червня 2019 року), заборгованість відповідача за аліментами становила 51 093,86 грн., що підтверджується відповідним розрахунком, який складений головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби міста Києва (а.с. 244-245). 
Відповідно до уточненого позивачем розрахунку, загальний розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів,  обчисленого у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів на кількість днів прострочення за період з 29 липня 2010 року по 27 червня 2019 року, становить  1 348 700,00 грн.
В межах заявлених вимог в частині покладення на відповідача відповідальності за прострочення сплати аліментів ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) у розмірі, що не перевищує 100 відсотків заборгованості за прострочення сплати аліментів за період з 29 липня 2010 року по         24 квітня 2019 року, та дорівнює сумі 50 597,83 грн.
Суд першої інстанції, взявши до уваги визначений позивачкою розмір пені, пославшись на частину другу статті 196 СК України, вважав необхідним зменшити пеню до 15 000 грн.
Однак із зазначеними висновком суду першої інстанції не можна погодитися з таких підстав.
Відповідно до частини другої статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
Таким чином, під час розгляду справи, суд повинен установити обставини, з якими закон пов`язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки.
Разом із тим, ухвалюючи рішення про зменшення розміру пені за несвоєчасну сплату аліментів, суд першої інстанції не врахував, що сума заборгованості зі сплати аліментів утворилась з вини відповідача, який своєчасно належним чином не виконував свої обов`язки, що тягне відповідальність у вигляді неустойки. Крім того, жодних обставин, з якими закон пов`язує зменшення розміру неустойки, матеріали справи не містять та відповідачем таких доказів не надано.
Враховуючи кількість днів прострочення ОСОБА_2 виконання зобов`язання зі сплати аліментів у цій справі, розмір простроченого зобов`язання, суму пені, яка утворилась з огляду на розмір простроченого зобов`язання, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь 50 597,83 грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 29 липня 2010 року по 24 квітня 2019 року обґрунтованими, які в межах заявлених позивачем вимог відповідно частина 1 статті 13 ЦПК України підлягають задоволенню у повному розмірі.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів та додаткових витрат на утримання дитини призвело до неправильного вирішення справи в цій частині вимог, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення у відповідній частині, та прийняття нового судового рішення про задоволення цих вимог.
Відповідно до положень частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.  
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
В статті 137 ЦПК України вказано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);  2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня        2015 року у справі «Заїченко проти України»).
У справі, що переглядається, установлено, що правничу допомогу позивачу в суді апеляційної інстанції надавала адвокат Лебединська Н.С. за договором від 18 червня 2019 року (а.с. 218).
Відповідно до розрахунку витрат на правничу допомогу від 18 червня 2019 року (додаток 1 до договору) та акту виконаних робіт адвокатом  Лебединською Н.С. на виконання умов договору, укладеного з ОСОБА_1 , виконано такі роботи: підготовка та подання апеляційної скарги, вивчення судової практики - 4 години; підготовка заяв, пояснень з процесуальних питань (клопотання про витребування доказів, долучення доказів тощо) - 8 годин; підготовка розрахунку пені -   2 години; участь в судовому засіданні - 1 година (а.с. 219, 220).
За узгодженням сторін договору про надання правничої допомоги ОСОБА_1 сплатила адвокату Лебединській Н.С. - 14 999,00 грн. (а. с. 221).
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесенні ОСОБА_1 на правничу допомогу, у розмірі 14 999,00 грн. 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про збільшено розмір аліментів не оскаржувалось, а тому в межах доводів та вимог апеляційної скарги  позивача, колегією суддів апеляційного суду не переглядалось.
Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року в частині стягнення пені в розмірі 20 451 грн. та додаткових витрат на утримання дитини скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) пеню в розмірі 50 597 (п`ятдесят тисяч п`ятсот дев`яносто сім) гривень 83 копійки та понесені додаткові витрати на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 20 451 (двадцять тисяч чотириста п`ятдесят одну) гривню.
В решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня    2019 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 14 999 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                           О.П.Коцюрба

Судді:                                                                                                       В.А.Нежура

                                                                                                                              А.С.Сержанюк