П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7605/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді – доповідача	Кравця О.О.	
судді –	Зуєвої Л.Є.	
судді – 	Коваля М.П. 	
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Одеського  окружного адміністративного суду  від  30 жовтня 2020 року по справі № 420/7605/20, прийнятого у відкритому судовому засіданні  у складі судді Бутенко А.В. за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

11 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та просив  визнати протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо об`єднання в одну суму різних за своєю природою коштів щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 та депозитних коштів в одну суму;
- задовольнити позов ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зобов`язати повернути йому грошові кошти в сумі 110855,65грн.
Рішенням Одеського  окружного адміністративного суду  від  30 жовтня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ  УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського  окружного адміністративного суду  від  30 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Вимоги апеляційної скарги  обґрунтовує , тим, що при розгляді справи суд не звернув уваги і не надав жодної оцінки обставинам, на які звертав увагу позивач в позовній заяві, а саме, що згідно Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2016р. №662 (зі змінами), перерахування пенсій, щомісячного грошового утримання судді у відставці на депозитні рахунки не передбачено, що призвело до того, що мої права, передбачені ст.ст. 19, 41 Конституції України, Цивільним кодексом України, були порушені.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав: 

IV.          ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом 1-ої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що у позивача, ОСОБА_1 , були відкриті два рахунки в Публічному акціонерному товаристві «КБ «Інвестбанк», а саме: поточний пенсійний рахунок № НОМЕР_1 (особовий рахунок НОМЕР_2 UAH) та депозитний рахунок (вклад до запитання) №ТН38 (особовий рахунок НОМЕР_3 UAH).
Вказані обставини підтверджуються книжкою грошових вкладів по рахунку № №П-18 (а/с 24-31) та банківськими виписками по рахункам №П-18 (особовий рахунок НОМЕР_2 UAH) та ТН38 (особовий рахунок НОМЕР_3 UAH).
На поточний пенсійний рахунок № НОМЕР_1 (особовий рахунок НОМЕР_2 UAH) позивач отримував щомісячні суми довічного грошового утримання судді у відставці (а/с 32-35), а на депозитний рахунок (вклад до запитання) №ТН38 (особовий рахунок НОМЕР_3 UAH) позивачем зроблено депозитний вклад у розмірі 150000,00 грн (а/с 36).
15 грудня 2016 року Правління Національного банку України прийняло рішення постанову № 490-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "КБ "Інвестбанк" до категорії неплатоспроможних".
При цьому, станом на 15.12.2016 року, відповідно до банківських виписок, на пенсійному рахунку позивача № НОМЕР_1 (особовий рахунок НОМЕР_2 UAH) перебувало    158133,61 грн.
Сторонами також не заперечується той факт, що на пенсійному рахунку позивача № НОМЕР_1 (особовий рахунок НОМЕР_2 UAH)  перебувало    також 1179,21 грн. нарахованих відсотків.
Згідно з даними банківської виписки, станом на 15.12.2016 року, на депозитному рахунку позивача (вклад до запитання) №ТН38 (особовий рахунок НОМЕР_3 UAH) перебувало 151534,22 грн.
Отже, станом 15.12.2016 року - день віднесення Публічного акціонерного товариства "КБ "Інвестбанк" до категорії неплатоспроможних - на обох рахунках позивача у вказаному банку перебували грошові кошти у загальній сумі 310855,65 грн.
Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 11.01.2017 року №17-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «КБ «Інвестбанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.01.2017 року №86 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Інвестбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».
Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виплачено позивачу суму відшкодування у розмірі 200000,00 грн. за сумами залишків за вкладними рахунками в національній та іноземній валютах станом на 13.01.2017 року у розмірі 310855,65 грн., а саме: позивачу виплачена сума відшкодування 18.01.2017 року у розмірі 40687,18 грн. та 159312,82 грн.
Судом 1-ої інстанції було також встановлено, що позивач 23.01.2017 року звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Інвестбанк» із кредиторською вимогою, в якій просив визнати його кредитором ПАТ «КБ «Інвестбанк» за заборгованістю, що виникла за всіма Договорами, укладеними між позивачем та ПАТ «КБ «Інвестбанк» та за іншими видами заборгованості, у сумі всіх належних позивачу коштів у розмірі 110855,65 грн.    У поданій кредиторській вимозі позивач також просив визнати його кредитором ПАТ «КБ «Інвестбанк» за заборгованістю, що виникла на підставі суми вкладів більше 200000,00 грн., в тому числі 159312,82 грн. на поточному пенсійному рахунку № НОМЕР_1 
Позивач включений до 4 черги реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Інвестбанк» на суму 110855,65 грн.
Вважаючи, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб протиправно об`єднав кошти позивача за    поточним пенсійним рахунком та кошти за депозитним рахунком в одну суму та виплатив лише 200000,00 грн., позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання повернути грошові кошти у розмірі 110855,65 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року по справі №520/739/19 відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання повернути грошові кошти.
Не погоджуючись із рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року, позивач подав до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13.07.2020 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року, а провадження у справі №520/739/19 закрито, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку з чим позивач звернувся з даною позовною заявою до Одеського окружного адміністративного суду.
Разом з цим, після відкриття провадження у даній адміністративній справі №420/7605/20, ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.09.2020 року справу №520/739/19 передано до Одеського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року у справі №520/739/19 (суддя Токмілова Л.М.) адміністративний позов ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання повернути грошові кошти в сумі 110855,65 грн. залишено без руху, та ухвалою від 15.10.2020 року (суддя Токмілова Л.М.) у справі №520/739/19 адміністративний позов ОСОБА_1 повернуто позивачу
При цьому, судом досліджено матеріали справи №520/739/19 в межах судового розгляду адміністративної справи №420/7605/20.

V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема,  Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Частиною 1  статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Відповідно до частини 1  статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.
Згідно з положеннями  статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього  Закону  та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.
Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.
Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  передбачено, що    кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості:
1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян;
2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;
3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої  статті 20 цього Закону;
4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;
5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування;
6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано;
7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку;
8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;
9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку;
10) вимоги за субординованим боргом.
Згідно із пунктами 3, 4 розділу III Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого  рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 9 серпня 2012 року № 14, уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (додаток 8), із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню (далі - Перелік), перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 Закону, а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку.
Перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів (зменшених на суму податку), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.
Визначений у Переліку залишок гарантованої суми надається з урахуванням розрахункових сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку.
Якщо вкладник не отримав свої вклади у межах граничного розміру суми відшкодування протягом дії тимчасової адміністрації за рахунок цільової позики Фонду, така сума відшкодування включається до Переліку.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно статті 1 Першого протоколу  до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма  гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції "майном" визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року.
"Законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Кореску v. Slovakia), п. 50; "Anheuser-Busch Inc. проти Португалії" (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та  п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р.).
Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін( див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р.).

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що Держава гарантує фізичним особам, які на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, мали у такому банку вклад (від 10 грн.), відшкодування суми коштів, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб    у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200000,00 грн. Фактична виплата гарантованої суми відшкодування здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до затверджених виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, сформованих на підставі переліку вкладників з визначенням суми відшкодування для кожного з них, що складаються уповноваженою особою Фонду.
Підставою для поширення на особу гарантій, передбачених  Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  щодо відшкодування вкладу, є наявність у такої особи залишку коштів на банківському рахунку, що відкритий на її ім`я, тобто наявність вкладу та статусу вкладника у особи. При цьому положення чинного законодавства не пов`язують визначення статусу вкладника банку та виникнення у нього права на отримання гарантованої суми відшкодування вкладу із походженням на відповідному вкладному (депозитному, поточному) рахунку коштів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2020 року у справі № 826/15018/16.
Судами першої та апеляціної інстанцій встановлено, що 18.01.2017 року позивачем отримано суму гарантованого відшкодування за його вкладами у розмірі 200000,00 грн., а за сумою перевищення у розмірі 110855,65 грн. – позивача включено до четвертої черги акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Інвестбанк», що відповідає вимогам ст.52 Закону №4452-VI.
Згідно норм пункту 6 статті 2, пункту 16 статті 2, підпунктів 1, 2частини п`ятої  статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  під час дії тимчасової адміністрації та/або запровадження процедури ліквідації, вимоги вкладників та інших кредиторів банку не задовольняються. При цьому кошти за вкладами, строк дії яких закінчився, та за договорами банківського рахунку, виплачуються в межах граничної суми відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за визначеною  Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  процедурою.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №910/23398/16.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд  погоджується з висновком суду 1-ої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, так як відповідач вчинив усі передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заходи з метою мінімізації втрат вкладника, здійснивши виплату гарантованої компенсації за вкладом в межах граничної суми, а також включивши вимоги по відшкодуванню вкладу понад 200000,00 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.
Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позову, а у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, рішення суду 1-ої інстанції залишити без змін та також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а  рішення Одеського  окружного адміністративного суду  від  30 жовтня 2020 року –  без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання  ,та може бути, у разі відповідності  вимогам  ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду  протягом 30-ти днів.  

Повне рішення складене та підписане  31.03.2021 року

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.    Зуєва Л.Є.